Z anglického originálu The Secret of Secrets,

vydaného roku 2025 nakladatelstvím Doubleday v New Yorku,

přeložili Michala Marková a David Petrů.

Odpovědný redaktor Petr Onufer.

Korektury Ludmila Böhmová, Martin Svoboda a Michaela Šmejkalová.

Obálka Neil Johnston.

Grafická úprava a sazba Martin Radimecký.

Technický redaktor Milan Dorazil.

Příprava elektronických formátů Studio Marvil.

E-knihu vydalo nakladatelství Argo,

Milíčova 13, 130 00 Praha 3,

argo@argo.cz, www.argo.cz,

roku 2025 jako svou 5955. publikaci.

Elektronické vydání první.

DAN BROWN: THE SECRET OF SECRETS

Copyright © 2025 by Dan Brown

Czech edition © Argo, 2025

Translation © Michala Marková, David Petrů, 2025

ISBN 978-80-257-4767-4 (váz.)

ISBN 978-80-257-4853-4 (e-kniha)

Věnováno Jasonu Kaufmanovi, mému redaktorovi a nejlepšímu příteli, bez něhož by psaní těchto románů bylo téměř nemožné… a rozhodně daleko méně zábavné

Až začne věda zkoumat nefyzikální jevy, učiní během jednoho desetiletí větší pokrok než za všechna předešlá staletí.

– Nikola Tesla

FAKTA:

Veškerá umělecká díla, artefakty, symboly a dokumenty zmiňované v tomto románu jsou reálné.

Veškeré experimenty, technologie a vědecké studie odpovídají skutečnosti.

Veškeré organizace doopravdy existují.

PROLOG

Jsem snad po smrti? napadlo ji.

Vznášela se vysoko nad věžemi prastarého města. Pod ní v moři mihotavých světélek zářila katedrála svatého Víta. Sklouzla očima – pokud tedy ještě nějaké měla – od Hradčan dolů po mírném svahu k centru metropole, k labyrintu klikatých uliček zahalených čerstvou sněhovou pokrývkou.

Praha.

Zmateně se snažila pochopit, co se to s ní děje.

Jsem neurovědkyně, ubezpečovala se v duchu. Nemohla jsem přijít o rozum.

Pak si ale uvědomila, že to druhé tvrzení pravdivé vůbec být nemusí.

Momentálně si doktorka Brigita Gessnerová mohla být jistá pouze tím, že se vznáší nad Prahou – svým dlouholetým bydlištěm. Postrádala však své tělo. Postrádala veškerou hmotu i tvar. A přece zbytek jejího já – její pravé já, její podstata, její vědomí – zůstával podle všeho nedotčený, v bdělém stavu, a pomalu plul vzduchem směrem k Vltavě.

Nedokázala si vybavit, co této situaci bezprostředně předcházelo, měla jen matnou vzpomínku na bolest a jejím tělem jako by teď bylo samo ovzduší, v němž se vznášela. Nic podobného ještě nikdy nezažila. Navzdory veškerým jejím intelektuálním instinktům ji napadalo jediné vysvětlení.

Zemřela jsem. Tohle je posmrtný život.

Sotva se však tahle myšlenka vynořila, zavrhla ji jako absurdní.

Posmrtný život je sdílená iluze… stvořená čistě proto, abychom lépe snášeli život skutečný.

Coby lékařka byla doktorka Gessnerová s povahou smrti velmi dobře obeznámena; i s její definitivností. Když za studií chodila pitvat lidské mozky, pochopila, že všechny specifické vlastnosti, které každého z nás dělají tím, kým je – všechny naše naděje, obavy, sny, vzpomínky –, jsou pouhé chemické sloučeniny udržované elektrickými náboji v mozku. A když člověk zemře a tok mozkové energie se přeruší, všechny tyto chemikálie se jednoduše rozpustí v kaluž bezvýznamné tekutiny a veškeré stopy toho, čím dotyčný býval, navždy zmizí.

Kdo je mrtvý, je mrtvý.

Tečka.

A přece se teď, zatímco plula nad symetrickými zahradami Valdštejnského paláce, cítila plně naživu. Sledovala, jak se kolem ní – nebo skrz ni? – snášejí sněhové vločky, a kupodivu jí vůbec nebyla zima. Skoro jako by se tu v prostoru vznášela celá její mysl, s nijak neporušeným myšlením a logikou.

Pořád mám mozkové funkce, říkala si pro sebe. Tak musím být naživu.

Pro svůj stav nacházela jediné možné vysvětlení: nachází se v zajetí fenoménu, o němž se v lékařské literatuře píše jako o mimotělním zážitku, tedy v zajetí specifické halucinace, k níž dochází, když se vážně zraněného pacienta podaří resuscitovat po klinické smrti.

Mimotělní zážitky mají téměř vždy stejnou podobu – pacient získá pocit, že jeho mysl se dočasně oddělila od hmotného těla, ztrácí pevný tvar, stoupá vzhůru a potom se volně vznáší v prostoru. Mimotělní zážitek sice může působit velmi opravdově, jde však o čistě imaginární cestu, kterou obvykle spouští extrémní stres a hypoxie mozku, někdy také ve spojení s účinky anestetik používaných na nemocniční pohotovosti, například ketaminu.

Všechno, co teď vidím, je halucinace, ujišťovala se Gessnerová, zatímco shlížela na temný zákrut Vltavy vinoucí se městem. Ale jestli je tohle mimotělní zážitek… znamená to, že umírám.

Samotnou ji překvapilo, s jakým klidem to přijala, a snažila se rozpomenout, co se jí vlastně stalo.

Jsem zdravá, devětačtyřicetiletá žena… Proč bych umírala?

Vtom se v jejím vědomí s oslepujícím zábleskem vynořila děsivá vzpomínka. Vybavilo se jí, kde přesně se její hmotné tělo v tomto okamžiku nachází… a ještě hůř, co přesně se s ním v předchozích chvílích dělo.

Ležela na zádech, pevně upoutaná v přístroji, který sama vytvořila. Nad ní se tyčil ten netvor. Bytost připomínající jakéhosi primitivního předchůdce člověka, jenž se právě vyhrabal z bahna. Obličej i holou lebku měl pokryté tlustou vrstvou špinavého jílu, rozpraskanou a rozlámanou jako povrch Měsíce. Zpod této hliněné masky vykukovaly pouze dvě nenávistné oči. Na čele měl neobratně vyryté tři znaky nějakého dávného jazyka.

„Proč mi to děláš?!“ zaječela Gessnerová v panice. „Kdo jsi?!“ Co jsi?!

„Jsem její ochránce,“ odpověděl netvor. Měl dutý hlas s neurčitým slovanským přízvukem. „Věřila ti… a tys ji zradila.“

„Koho?!“ vykřikla Gessnerová.

Netvor pronesl ženské jméno a ona pocítila bodnutí paniky. Jak proboha může vědět, co jsem udělala?!

Najednou jí paže zatěžkalo ledové závaží a ona pochopila, že netvor spustil proces. Za okamžik ucítila v levé ruce nesnesitelnou bolest, která se z jediného bodu v ohbí lokte rychle šířila žilou vzhůru k rameni. „Prosím, přestaň,“ vydechla.

„Pověz mi všechno,“ naléhal na ni. Pronikavá bolest mezitím dospěla do podpaží.

„Dobře!“ souhlasila horečně Gessnerová a netvor přístroj zastavil. Bolest v jejím rameni polevila a zůstalo jen nepříjemné pálení.

Gessnerová, vyděšená k smrti, ihned spustila a přes zaťaté zuby začala překotně vyzrazovat tajemství, která měla přísně zapovězeno komukoliv sdělit. Odpovídala na otázky a postupně odhalovala znepokojivou pravdu o tom, co ona a její partneři hluboko pod Prahou vybudovali.

Netvor na ni zpod své tlusté jílové masky upřeně zíral a chladné oči mu jiskřily soustředěním… a nenávistí.

„Postavili jste podzemní dům hrůzy,“ zašeptal. „Všichni si zasloužíte smrt.“ Bez váhání přístroj znovu spustil a zamířil ke dveřím.

„Ne…!“ zaječela, jakmile jí paži opět sevřela bolest a začala se šířit přes rameno do hrudníku. „Nechoď pryč, prosím… Tohle mě zabije!“

„Ano,“ potvrdil. „Ale smrtí nic nekončí. Já už zemřel mnohokrát.“

S těmi slovy zmizel a Gessnerová se najednou vznášela ve vzduchu. Pokusila se ještě jednou zavolat o slitování, její hlas však zanikl v hromovém zadunění a nebe nad ní jako by se doširoka otevřelo. Držela ji jakási neviditelná síla – jakási záporná gravitace –, táhla ji vzhůru a zvedala ji výš a výš.

Doktorka Brigita Gessnerová se mnoho let vysmívala tvrzením svých pacientů, kteří se údajně vrátili ze zápraží smrti. Teď se však začala modlit, aby sama rozšířila nepočetné řady šťastlivých duší, jež se ocitly na pokraji věčného zapomnění, nahlédly do propasti a pak se jim podařilo ustoupit od ní zpět.

Já nesmím umřít… Musím varovat ostatní!

Jenže na to už bylo pozdě a ona to věděla.

Tenhle život skončil.

KAPITOLA 1

Robert Langdon opustil říši snů pokojně, za doprovodu příjemných tónů klasiky linoucích se z telefonu na nočním stolku. Griegova „Ranní nálada“ jistě nebyla jako budík kdovíjak originální, Langdon si však nedokázal představit jiné čtyři minuty hudby, s nimiž by se mu den zahajoval lépe. Dechy zvolna nabíraly na síle a on si vychutnával vnitřní nejistotu plynoucí ze skutečnosti, že si pořádně nevzpomínal, kde to vlastně je.

No ano, usmál se, když se rozpomněl. Stověžaté město.

V ranním šeru se zahleděl k ohromnému klenutému oknu, vedle nějž stála starožitná edvardovská komoda s alabastrovou lampou. Na přepychovém, ručně tkaném koberci dosud ležely rozhozené růžové okvětní lístky, které jim tu při včerejším večerním úklidu nechala pokojská.

V Praze byl Langdon už tři dny a stejně jako při svých předešlých návštěvách se ubytoval ve Four Seasons. Když ředitel hotelu trval na tom, že mu místo zamluveného pokoje poskytne Královské apartmá, Langdon vytušil, že to patrně nebude zásluhou jeho vlastní zákaznické věrnosti, ale spíš tím, s jak významnou ženou přicestoval.

„Naši nejproslulejší hosté si zaslouží to nejproslulejší ubytování,“ nedal se odbýt ředitel.

Apartmá sestávalo ze tří oddělených ložnic s vlastními koupelnami, obývacího pokoje a jídelny a nacházelo se tu koncertní křídlo a ústřední arkýřové okno, v němž stála velkolepá kytice červených, bílých a modrých tulipánů – dar na uvítanou z americké ambasády. V soukromé šatně na Langdona čekaly vykartáčované vlněné trepky s monogramem RL. Něco mi říká, že tohle asi neznamená Ralph Lauren, pomyslel si. Takto osobní přístup na něj udělal dojem.

Zatímco si v pohodlí luxusní postele vychutnával hudbu svého budíku, ucítil na rameni něžný dotek.

„Roberte?“ zašeptal tichý hlas.

Langdon se převalil na druhý bok a rázem se mu zrychlil tep. Byla vedle něj: usmívala se na něj, kouřově šedé oči dosud rozespalé, dlouhé černé vlasy neupraveně splývající kolem ramen.

„Dobré ráno, krásko,“ pozdravil ji.

Natáhla se k němu, pohladila ho po tváři a on z jejího zápěstí ucítil lehkou vůni Balade Sauvage.

Langdon obdivoval eleganci jejích rysů. Přestože byla o čtyři roky starší než on, připadala mu při každém jejich setkání nádhernější – ty prohlubující se vrásky od smíchu v koutcích úst, ty nenápadné pramínky šedi v tmavých vlasech, ty hravé oči a uhrančivý intelekt.

Znal tuhle pozoruhodnou ženu už od svých studií na Princetonu, kde v té době působila jako čerstvá docentka. Jeho mladického pobláznění si buďto vůbec nevšimla, nebo ho netoužila opětovat, přesto od té doby udržovali platonické přátelství s občasným dobrosrdečným flirtováním. Zůstali v kontaktu i poté, co ona ve svém oboru dosáhla zářné kariéry a z něj se stal uznávaný profesor známý po celém světě.

Nejdůležitější je správné načasování, blesklo Langdonovi hlavou; pořád se mu nechtělo tak docela uvěřit, jak rychle se do sebe během této spontánní pracovní cesty zamilovali.

Téma „Ranní nálady“ mezitím spělo ke crescendu a Langdon si teď za doprovodu celého orchestru přitáhl tu jedinečnou ženu blíž k sobě. Přitulila se k němu. „Jak ses vyspala?“ zeptal se. „Měla jsi ještě nějaké zlé sny?“

Zavrtěla hlavou a povzdechla si. „Je mi úplně trapně. Bylo to otřesné.“

Během noci se probudila hrůzou z nebývale živé noční můry a Langdon ji musel skoro hodinu utěšovat, než byla schopná znovu usnout. Ujišťoval ji, že za nezvyklou intenzitu snu určitě může ten panák českého absintu, který si nerozumně dopřála před spaním. Sám odjakživa zastával názor, že absint by se měl prodávat jen s varováním: Oblíbený za Belle Époque pro své halucinogenní účinky.

„Už nikdy víc,“ ubezpečila ho.

Langdon natáhl ruku a vypnul hudbu. „Ještě si na chvíli zdřímni. Do snídaně jsem zpátky.“

„Zůstaň se mnou,“ zaškemrala a škádlivě ho chytila za ruku. „Jeden den snad plavání vynechat můžeš.“

„Jestli vedle sebe dál chceš mít svalnatého mladíka, tak ne,“ opáčil s úsměvem a posadil se. Každé ráno tady v Praze běhal tři kilometry na Strahov, aby si zaplaval v tamním krytém bazénu.

„Je ještě tma,“ namítla. „To si to nemůžeš odplavat tady?“

„V hotelovém bazénu?“

„Proč ne? Voda jako voda.“

„Je prťavý. Šup sem, šup tam a byl bych hotový.“

„To je nahrávka na smeč, Roberte, ale já na tebe budu hodná.“

Langdon se usmál. „Ohromně vtipné. Zkus ještě usnout a já tě vyzvednu na snídani.“

Našpulila rty, hodila po něm polštářem a převalila se na druhý bok.

On si oblékl teplákovou soupravu s logem Harvardu a zamířil ze dveří. Místo těsné kabiny soukromého výtahu dal přednost schodišti.

V přízemí prošel elegantní chodbou, která nábřežní barokní přístavbu hotelu spojovala s vestibulem v hlavní budově. Cestou minul vkusnou vitrínu označenou AKTUÁLNĚ V PRAZE s několika zarámovanými plakáty, jež zvaly na koncerty, exkurze a přednášky pořádané v nejbližších dnech.

Když mu zrak padl na křídový papír uprostřed, neubránil se úsměvu.

PŘEDNÁŠKOVÝ CYKLUS KARLOVY UNIVERZITY

UVÍTÁ NA PRAŽSKÉM HRADĚ

MEZINÁRODNĚ UZNÁVANOU

ODBORNICI V OBORU NOETICKÝCH VĚD

DR. KATHERINE SOLOMONOVOU

Dobré ráno, krásko, pomyslel si při pohledu na snímek s obličejem ženy, kterou před okamžikem nahoře v apartmá políbil.

Na její včerejší přednášce musela spousta lidí stát, protože se na ně nedostalo místo, což ve Vladislavském sále Pražského hradu znamenalo vskutku nebývale početnou účast – v téhle ohromné, klenuté místnosti se koneckonců v době renesance pořádaly i „halové“ rytířské turnaje, na koních, s dřevci a v plné zbroji.

Zmíněný přednáškový cyklus patřil mezi nejprestižnější v Evropě a trvale přitahoval zajímavé hosty i nadšené publikum z celého světa. Ani včerejší večer nebyl výjimkou, a sotva se Katherine dostavila na pódium, nacpaným sálem se rozlehl ohlušující potlesk.

„Děkuji vám všem,“ pronesla se sebevědomým klidem. Měla na sobě bílý kašmírový svetr a dokonale padnoucí značkové kalhoty. „Ráda bych dnešní večer zahájila tím, že vám odpovím na otázku, kterou slýchám skoro denně.“ Usmála se a uvolnila mikrofon ze stojanu. „Co je to proboha ta noetika?!“

Sálem zazněl smích a bylo cítit, jak se publikum uvolňuje.

„Jednoduše řečeno,“ spustila Katherine, „je noetika v podstatě studium lidského vědomí. Ovšem studium lidského vědomí, navzdory tomu, co si mnozí myslí, není nijak nová věda – ve skutečnosti jde o vůbec nejstarší vědu na světě. Odpovědi na otázky související s neodhalenými záhadami lidské mysli, s povahou vědomí a duše jsme hledali od samého úsvitu dějin. A celá staletí jsme tyto otázky zkoumali převážně optikou náboženství.“

Katherine sestoupila z pódia a vykročila k přední řadě posluchačů. „A když je řeč o náboženství, dámy a pánové, nemohlo mi uniknout, že je tu dnes večer v publiku světově uznávaný znalec náboženské symboliky, profesor Robert Langdon.“

Langdon slyšel, jak davem zašumělo vzrušené šeptání. Co to sakra vyvádí?!

„Pane profesore,“ oslovila ho, když s úsměvem došla až k němu, „nemohli bychom na okamžik využít vašich odborných znalostí? Mohl byste vstát?“

Langdon jí zdvořile vyhověl a věnoval jí úsměv, který zcela jasně říkal: Za tohle mi zaplatíš.

„Ráda bych se zeptala, pane profesore… který náboženský symbol je vůbec nejběžnější ze všech?“

To byla poměrně jednoduchá otázka, a buďto Katherine četla Langdonův článek na toto téma, nebo ji čekalo značné zklamání.

Langdon si od ní vzal mikrofon a obrátil se k moři dychtivých tváří, matně osvětlených lustry zavěšenými na starobylých železných řetězech. „Dobrý večer vespolek,“ řekl a jeho hluboký baryton zaduněl z reproduktorů. „A díky paní doktorce Solomonové, že si na mě bez nejmenšího varování takhle políčila.“

Diváci zatleskali.

„No dobrá,“ pokračoval, „tak tedy, který náboženský symbol je ze všech nejběžnější. Tipl by si někdo?“

Zvedlo se asi deset rukou.

„Výborně,“ přikývl Langdon. „Tipl by si někdo něco jiného než krucifix?“

Všechny ruce rázem klesly.

Langdon se zasmál. „Je pravda, že krucifix je skutečně hodně běžný, jenže je to symbol čistě křesťanský. Existuje však jiný symbol, který je univerzální a objevuje se na uměleckých dílech všech náboženství v dějinách.“

Diváci se zmateně ohlíželi jeden na druhého.

„Všichni jste ho viděli mnohokrát,“ ujistil je Langdon. „Například na egyptské stéle boha Re-Harachteje…“

Odmlčel se.

„Co na buddhistickém Kaniškově relikviáři? Nebo na slavném vyobrazení Krista Pantokratora?“

Ticho. Nehybné pohledy.

No potěš, pomyslel si Langdon. Evidentně samí vědci.

„Objevuje se také na stovkách oslavovaných renesančních obrazů – Leonardově druhé Madoně ve skalách, Zvěstování Fra Angelica, Giottově Oplakávání Krista, Tizianově Pokušení Krista a bezpočtu zpodobnění Madony s dítětem…“

Pořád nic.

„Tím symbolem, který mám na mysli,“ vysvětlil, „je svatozář.“

Katherine se usmívala – tuhle odpověď zjevně očekávala.

„Svatozář,“ pokračoval Langdon, „je obvykle disk světla, který se objevuje nad hlavou osvícených osob. V křesťanství mívají svatozář Ježíš, Marie a světci. Vrátíme-li se hlouběji do minulosti, staroegyptský bůh Re míval nad hlavou sluneční disk a ve východních náboženstvích se svatozář v podobě nimbu objevuje nad Buddhou a hinduistickými božstvy.“

„Skvělé, děkujeme, pane profesore,“ řekla Katherine a natáhla se pro mikrofon, Langdon si jí ale nevšímal a schválně se od ní odvrátil – nastal čas na drobnou pomstu. Nikdy se nevyptávej historika, pokud si nechceš poslechnout odpověď až do konce.

„Měl bych dodat,“ navázal a publikum ho odměnilo smíchem, „že svatozáře se objevují ve všech možných tvarech, velikostech a uměleckých podobách. Někdy jde o pevné zlaté disky, některé jsou průsvitné, a některé dokonce hranaté. Ve starověkých hebrejských textech se píše, že Mojžíšova hlava byla obklopena ‚hilou‘ – což je hebrejský výraz pro svatozář či světelné záření. V některých specifických formách svatozáře lze dokonce rozeznat jednotlivé světelné paprsky… jakési zářící ostny vybíhající do všech směrů.“

Teď se s lišáckým úsměvem obrátil zpátky ke Katherine. „Možná by nám paní doktorka Solomonová dokázala říct, jak se tento typ svatozáře nazývá.“ Naklonil k ní mikrofon.

„Zářící koruna,“ odpověděla bez váhání.

No vida, tady se někdo poctivě připravoval! Langdon přiblížil mikrofon zpátky ke svým rtům. „Ano, zářící koruna je obzvlášť významný symbol. Objevuje se v průběhu celých lidských dějin a zdobí hlavu Hora, Hélia, Ptolemaia, Césara… dokonce i Rhodského kolosu.“

Spiklenecky se na posluchače usmál. „Mimochodem, málokdo si to uvědomuje, ale právě zářící koruna je nejfotografovanějším předmětem v celém New Yorku.“

Tentokrát se zatvářila zmateně i Katherine.

„Nikdo neví? Nikdo z vás si nikdy nevyfotil zářící korunu, která se vznáší sto metrů nad hladinou newyorského přístavu?“ Odmlčel se a poslouchal, jak se davem šíří mumlání těch, kterým to už došlo.

„Socha Svobody!“ zvolal někdo.

„Správně,“ přikývl Langdon. „Socha Svobody má zářící korunu – starověkou svatozář –, tu celosvětovou ikonu, kterou jsme v průběhu dějin používali k označení výjimečných jedinců, jimž se podle nás dostalo božského osvícení… neboli dosáhli pokročilého stavu vědomí.“

Když Langdon předával mikrofon zpátky Katherine, bylo vidět, jak je z jeho příspěvku nadšená. Díky, naznačila a on se za potlesku publika posadil.

Katherine se vrátila na pódium. „Jak nám pan profesor Langdon s výmluvností sobě vlastní právě potvrdil, lidé skutečně uvažují o vědomí odnepaměti. Přesto ho ani dnes, s naší pokročilou vědou, nedokážeme přesně definovat. Mnoho vědců se dokonce bojí o vědomí byť jen diskutovat.“ Rozhlédla se po sále a zašeptala: „V některých kruzích se to slovo ani nesmí vyslovit.“

Tu a tam opět zazněl smích.

Katherine kývla k brýlaté ženě v přední řadě. „Schválně, paní, jak byste vědomí definovala vy?“

Žena se na chvíli zamyslela. „No, asi… jako uvědomování si vlastní existence?“

„Výborně,“ pokývala hlavou Katherine. „A odkud tohle uvědomění pochází?“

„Nejspíš z mozku,“ odpověděla žena. „Z mých myšlenek, nápadů, představ… z mozkové aktivity, díky níž jsem tím, kým jsem.“

„Skvěle řečeno, děkuji.“ Katherine opět zvedla zrak k celému publiku. „Mohli bychom tedy nejspíš začít tím, že se všichni shodneme na téhle základní premise. Vědomí vzniká v mozku – v té kilo a půl těžké hroudě tvořené osmdesáti šesti miliardami neuronů v naší lebce. Proto se také vědomí nachází v naší hlavě.“

Přikyvování všude kolem.

„Vynikající,“ řekla Katherine. „Právě jsme se všichni shodli na současném obecně přijímaném modelu lidského vědomí.“ Po krátké odmlce si zhluboka povzdechla. „Problém je v tom, že tenhle současný obecně přijímaný model je absolutně mylný. Naše vědomí v mozku vůbec nevzniká. Ve skutečnosti se v naší hlavě vůbec ne-nachází.“

Následovalo ohromené ticho.

Brýlatá žena v první řadě namítla: „Ale… jestli se moje vědomí nenachází v mojí hlavě… kde potom je?“

„Jsem vážně ráda, že jste se zeptala,“ reagovala Katherine a oblažila všechny shromážděné úsměvem. „Pohodlně se usaďte, dámy a pánové. Dnes večer vás čeká pořádná jízda.“

Hotová rocková hvězda, pomyslel si Langdon, když teď kráčel k hotelovému vestibulu a v uších mu dosud zněla ozvěna včerejšího závěrečného potlesku. Katherinina přednáška byla vskutku ohromující a užaslí diváci by ji nejspíš vydrželi poslouchat celou noc. Když se kdosi Katherine zeptal, na čem v současnosti pracuje, prozradila, že právě dopsala knihu a doufá, že s jejím přispěním brzy dojde k přehodnocení současného paradigmatu lidského vědomí.

Langdon jí sice pomohl uzavřít nakladatelskou smlouvu, sám však zatím její rukopis nečetl. Odhalila mu z obsahu jen tolik, aby v něm probudila sžíravou zvědavost a touhu se na knihu vrhnout, tušil ale, že ta nejpřevratnější odhalení si zatím nechává pro sebe. Katherine Solomonová má vždycky nějaké překvapení v rukávu.

Když teď vstoupil do hotelového vestibulu, najednou si vybavil, že Katherine má na osmou hodinu domluvenou schůzku s doktorkou Brigitou Gessnerovou – významnou českou neurovědkyní, na jejíž osobní pozvání se Katherine včerejší přednášky ujala. Pozvání k účasti v prestižním přednáškovém cyklu bylo vskutku velkorysé, když se však včera po návratu z Pražského hradu s doktorkou Gessnerovou setkali osobně, připadala Langdonovi nesnesitelná, a teď v duchu zadoufal, že Katherine zaspí a místo domluvené schůzky půjde na snídani s ním.

Hned však tyto myšlenky zahnal a rozhlédl se po vestibulu vyplněném vůní extravagantních kytic růží, které vždy krášlily hlavní vchod. Zbytek výjevu, jenž se mu naskytl, bohužel zdaleka tak příjemně nepůsobil.

Rozměrným prostorem právě soustředěně procházeli dva policisté, celí v černém, v doprovodu dvou vlčáků. Psi měli neprůstřelné vesty s nápisem POLICIE a čichali kolem sebe, jako by po něčem pátrali.

Tohle nevypadá dobře. Langdon zamířil k pultu recepce. „Stalo se něco?“

„Ale kdepak, pane Langdone!“ Nažehlený ředitel hotelu mu dychtivě spěchal vstříc, divže mu za chůze nesložil poklonu. „Všechno je v nejlepším pořádku. V noci jsme měli menší problém, ale šlo o falešný poplach,“ ujišťoval ho a kroutil u toho hlavou. „Tohle jsou jen preventivní opatření. Jak dobře víte, bezpečnost je pro nás ve Four Seasons naprostou prioritou.“

Langdon pohlédl na policisty. Menší problém? Tihle hoši ani trochu nevypadali na to, že se zabývají menšími problémy.

„Chystáte se do bazénu?“ zeptal se ředitel. „Mám vám zavolat taxík?“

„Ne, díky,“ odmítl Langdon a vykročil ke dveřím. „Doběhnu tam. Jsem rád na čerstvém vzduchu.“

„Ale venku sněží!“

Rodák z Nové Anglie vyhlédl na řídce poletující vločky a usmál se na ředitele. „Když se do hodiny nevrátím, pošlete jednoho z těch psů, ať mě vyhrabe.“

KAPITOLA 2

Golem se šoural sněhem, lem dlouhého černého pláště s kápí se mu rousal ve špinavé břečce pokrývající Kaprovu ulici. Mohutné kanady s vysokou podrážkou byly tak těžké, že v nich sotva dokázal udělat krok. Tlustá vrstva jílu na jeho tváři a hlavě v tom chladu rychle tuhla.

Musím se dostat domů.

Éter se hromadí.

Z obavy, aby ho Éter náhle nepřemohl, sáhl do kapsy a uchopil krátkou kovovou tyčku, kterou u sebe nosil za všech okolností. Zvedl si ji k hlavě, přitiskl ji na temeno a začal s ní v uschlém jílu opisovat malý kroužek.

Ještě ne, pronesl v duchu a zavřel při tom oči.

Éter se rozplynul, přinejmenším na nějakou dobu, on vrátil tyčku do kapsy a pokračoval v chůzi.

Ještě pár ulic, pak může přijít Uvolnění.

Staroměstské náměstí – neboli „Staromák“, jak mu říkají Pražané – bylo takhle brzy ráno skoro prázdné, kromě dvojice turistů, kteří ukusovali z nějakého sladkého pečiva a vzhlíželi ke slavnému orloji. Na těchto starých hodinách se každou hodinu koná „přehlídka apoštolů“, drkotavé defilé svatých, kteří se jeden po druhém mechanicky vynořují ve dvou okéncích v ciferníku orloje.

Bezcílně tady krouží už od patnáctého století, pomyslel si Golem, a přitahují pořád další ovce, které se na ně chodí dívat.

Když dvojici míjel, ohlédli se po něm, mimoděk zalapali po dechu a o krok ustoupili. Byl na takovou reakci od cizích lidí zvyklý. Připomínala mu, že má pořád tělesnou podobu, i když nikdo v jeho okolí netuší, kým je doopravdy.

Jsem Golem.

Nejsem z vašeho světa.

Občas se cítil neukotvený, jako kdyby mohl každým okamžikem ulétnout, a tak svou tělesnou schránku rád odíval do těžkých rouch. Tíže pláště a bot zdůrazňovala zemskou přitažlivost a poutala ho k zemi. S hlavou pomazanou jílem a v plášti s kápí působil podivně a děsivě dokonce i tady v Praze, kde se na člověka v kostýmu dalo v noci natrefit celkem běžně.

Z celého Golemova vzezření však poutaly zrak především ty tři starobylé znaky, které měl vtištěné do čela… vyryté do jílu malířskou špachtlí.

תםא

Tři hebrejská písmena – alef, mem, tav – čtená zprava doleva dávala slovo EMET.

Pravda.

Pravda přivedla Golema do Prahy. A pravdu mu předešlé noci vyjevila doktorka Gessnerová, když mu dopodrobna vylíčila, jakých zvěrstev se ona a její partneři hluboko pod Prahou dopouštěli. Napáchali tu ohavné zločiny, a přece šlo jen o slabý odvar toho, co chystali pro nejbližší budoucnost.

Všechno to zničím, opakoval si v duchu. Zůstane jen hromada trosek.

Golem si představil jejich temný výtvor nadobro vymazaný ze světa… jen kouřící jámu v zemi. Půjde sice o nesnadný úkol, nepochyboval však o tom, že ho dokáže splnit. Doktorka Gessnerová mu prozradila všechno, co potřeboval vědět.

Musím jednat rychle, dokud se nabízí vhodná příležitost, připomněl si. Plán v jeho hlavě už získával zřetelné obrysy.

Z náměstí vyšel Golem směrem na jihovýchod, úzkou klikatou uličkou, která vedla k jeho bytu. Staré Město představovalo hotové bludiště průchodů a pasáží, proslulé bujným nočním životem a množstvím osobitých podniků, mezi něž patřila například Týnská literární kavárna pro literáty a intelektuály, AnonymouS Bar pro hackery a pleticháře nebo Hemingway Bar pro fajnšmekry a milovníky koktejlů. Dlouho do noci mělo otevřeno také Muzeum sexuálních pomůcek a hraček, které vždy lákalo davy zvědavců.

Zatímco se Golem proplétal labyrintem uliček, nepřemýšlel ani o mukách, kterým právě vystavil doktorku Brigitu Gessnerovou, ani o šokujících informacích, jež z ní vydoloval – přemýšlel o ní.

O ní totiž přemýšlel pořád.

Jsem její ochránce.

Ona a já jsme jako dvě provázané částice, navždy spojeni jeden s druhým.

Měl na tomto světě jediné poslání: chránit ji. Ona přitom neměla nejmenší ponětí o jeho existenci. Přesto službu v jejím jménu považoval za čest. Nést břemeno druhého člověka je ze všech poslání to nejušlechtilejší; a činit tak anonymně, aniž by o tom kdokoliv věděl… to je skutečně nezištný projev lásky.

Strážní andělé na sebe berou rozličné podoby.

Byla to jen důvěřivá žena, která bezděky uvízla ve světě temné vědy. Vůbec neviděla, že kolem ní krouží žraloci. Golem dnes v noci jednoho z těch žraloků zabil, jenže následkem toho se voda zbarvila krví. Brzy se z hlubin vynoří mocné síly, aby zjistily, co přesně se tu odehrálo, a postaraly se o utajení svého výtvoru.

Přijdete příliš pozdě, pomyslel si. Ten jejich podzemní dům hrůzy se brzy zhroutí pod vahou svých vlastních hříchů… stane se obětí své vlastní vynalézavosti.

Golem kráčel zasněženými ulicemi a cítil, jak se Éter vrací a houstne kolem něj. Znovu si začal třít temeno kovovou tyčkou.

Už brzy, slíbil.

***

V Londýně si právě Američan jménem Finch čistil brýle značky Cartier Panthère a přecházel po luxusní kanceláři. Jeho netrpělivost pomalu přerůstala ve vážné obavy.

Kde ta Gessnerová sakra vězí? Proč se jí nemůžu dovolat?

Věděl, že česká neurovědkyně předešlého večera vyrazila na přednášku Katherine Solomonové na Pražském hradě, protože po jejím skončení poslala Finchovi silně znepokojivou zprávu ohledně knihy, kterou Solomonová chystala k vydání. Nebyl z těch novinek ani trochu nadšený. A Gessnerová slíbila, že se mu ozve s dalšími informacemi.

Zatím od ní však neobdržel ani slovo a už bylo skoro ráno.

Opakovaně jí psal a pokoušel se jí volat, ale nedočkal se odpovědi.

Už je to šest hodin… Gessnerová je puntičkářka – tohle se jí vůbec nepodobá.

Finche jeho neomylné instinkty vynesly až na samý vrchol jeho profese, a byl proto zvyklý své intuici důvěřovat. Teď mu však bohužel napovídala, že se v Praze něco nebezpečně podělalo.

KAPITOLA 3

Robert Langdon vyběhl do Křižovnické ulice a nasál mrazivý, osvěžující zimní vzduch. Jeho dlouhé kroky zanechávaly v tenké pokrývce sněhu na chodníku osamělé šlépěje.

Praha mu vždycky připadala kouzelná. Jako město zamrzlé v proudu času. Díky tomu, že tu druhá světová válka napáchala mnohem méně škod než jinde v Evropě, se starobylá česká metropole do dnešních dnů pyšnila úchvatným panoramatem, v němž nechybělo nic z její původní architektury – šlo o jedinečně pestrý a nedotčený vzorek románského, gotického, barokního, secesního a neoklasicistního slohu.

Přezdívalo se jí „stověžatá“, přestože skutečný počet všemožných pražských věží a vížek se blížil spíše sedmi stům. V létě se občas nasvěcovaly mořem zelených reflektorů, jejichž úchvatné účinky údajně inspirovaly hollywoodské zpodobnění Smaragdového města v Čaroději ze země Oz – města mystické povahy, v němž se prý stejně jako v Praze probouzí k životu magie.

Když Langdon překonal Platnéřskou, přepadl ho pocit, že probíhá stránkami nějakého historického románu. Po jeho levici se tyčila ohromná fasáda Klementina, dvouhektarového komplexu, v němž se nacházela nejen observatoř kdysi využívaná astronomy Tychonem Brahem a Johannesem Keplerem, ale také nádherná barokní knihovna s více než dvaceti tisíci svazky staré teologické literatury. Tahle knihovna představovala Langdonův nejoblíbenější sál v celé Praze, a dost možná v celé Evropě. Zrovna včera se byli s Katherine podívat na její nejnovější exponát.

Jakmile u kostela svatého Františka z Assisi odbočil doprava, spatřil přímo před sebou východní vstup na nejslavnější historickou památku města, ozářenou jantarovým svitem vzácných pražských plynových pouličních lamp. Karlův most – často velebený jako nejromantičtější most na světě – byl postaven z českého pískovce a po obou stranách ho lemovalo dohromady třicet soch křesťanských světců. Rozpínal se přes půl kilometru nad poklidně plynoucí Vltavou, chráněn na obou březích masivními strážními věžemi, protože v minulosti představoval kritický článek obchodní cesty mezi východní a západní Evropou.

Langdon proběhl klenutým průchodem východní věže a vynořil se na neposkvrněném pásu čerstvého sněhu. Most byl přístupný pouze chodcům a v tuto ranní hodinu se na něm zatím nenacházela ani jediná šlépěj.

Jsem sám na Karlově mostě, blesklo Langdonovi hlavou. To se poštěstí jednou za život. Kdysi se stejně sám ocitl v Louvru před Monou Lisou, ovšem za mnohem méně pokojných okolností než dnes tady.

Prodloužil krok, zapadl do svého tempa, a když dospěl na druhý břeh řeky, běžel už zcela přirozeně a bez námahy. Po jeho pravici vysoko na pozadí temného obzoru svítil nejdrahocennější jiskřivý klenot města.

Pražský hrad.

Jednalo se o nejrozsáhlejší hradní komplex na světě, který od západní brány k nejvýchodnějšímu výběžku měřil přes půl kilometru a zabíral plochu téměř sedmdesáti tisíc metrů čtverečních. Vnější hradby obepínaly šest formálních zahrad, čtyři samostatné paláce a pět křesťanských kostelů, včetně majestátní katedrály svatého Víta, v níž byly bezpečně uloženy české korunovační klenoty – mezi nimi také svatováclavská koruna, zasvěcená milovanému panovníkovi, ve světě proslulému i díky oblíbené anglické koledě „Good King Wenceslas“.

Když Langdon proběhl pod západní věží Karlova mostu, musel se sám pro sebe usmát, protože se mu vybavil včerejší večer na Pražském hradě.

Katherine umí být neodbytná.

„Pojeď na moji přednášku, Roberte!“ požádala ho, když mu před čtrnácti dny volala, aby ho navnadila. „Nádherně to vychází – akorát na zimní prázdniny. Zvu tě.“

Langdon o její laškovné nabídce zauvažoval. Vždycky chovali jeden druhého v úctě, ale zároveň spolu platonicky flirtovali, a tak pocítil nutkání hodit veškerou obezřetnost za hlavu a její spontánní návrh přijmout.

„Ne že by mě to nelákalo, Katherine. Praha je kouzelná, ale po pravdě –“

„No dobře, tak já půjdu s pravdou ven,“ vyhrkla. „Potřebuju doprovod. Tak, a je to venku. Jo, nemám garde na vlastní přednášku.“

Langdon se rozesmál. „Takže proto mi voláš? Světoznámá vědkyně… a potřebuje doprovod?“

„Jen někoho, do koho bych se zavěsila, Roberte. Bude slavnostní večírek pro sponzory a pak mluvím v nějakém slavném sále, Vlad– nějak tak to začíná.“

„Ve Vladislavském sále? Na Pražském hradě?“

„Přesně tak.“

To na něj udělalo dojem. Čtvrtletní přednáškový cyklus Karlovy univerzity patřil k nejprestižnějším setkáním tohoto druhu v Evropě, a zjevně šlo o větší společenskou událost, než si Langdon představoval.

„A vážně se na tom slavnostním večírku chceš zavěsit zrovna do symbologa?“

„Zkoušela jsem Clooneyho, ale prý má zrovna smokink v čistírně.“

Langdon zasténal. „Jsou všichni noetici takhle neodbytní?“

„Jenom ti dobří,“ odvětila. „A beru to jako souhlas.“

Co všechno se může změnit během čtrnácti dnů, přemítal teď, když – dosud s úsměvem na rtech – dospěl na konec Karlova mostu. Své pověsti kouzelného města Praha rozhodně dostála… pověsti katalyzátoru pradávných sil. K něčemu tu došlo…

Na ten první den s Katherine na tomhle mystickém místě nejspíš nikdy nezapomene – jak se ztratili v labyrintu dlážděných uliček… jak ruku v ruce uháněli jemným deštěm… jak se schovali v průchodu paláce Kinských na Staroměstském náměstí a tam se, zadýchaní, na dohled orloje, políbili… Byl to jejich úplně první polibek, po desetiletích přátelství, působil však překvapivě přirozeně.

Langdon netušil, jestli za to mohla Praha, dokonalé načasování nebo nějaká neviditelná ruka osudu, každopádně tu mezi nimi začala fungovat jakási nečekaná alchymie a každým dnem nabývala na síle.

***

V jiné části města Golem právě zahnul za poslední roh a unaveně dorazil ke svému domu. Odemkl vchodové dveře a vkročil do skromné vstupní chodby svého obydlí.

Nebylo tu pořádně vidět, ale on nechtěl rozsvěcet. Místo toho proklouzl úzkou mezerou ke skrytému schodišti a poslepu, za pomoci zábradlí, po něm začal stoupat. Nohy ho bolely, protestovaly proti každému kroku vzhůru, a když dospěl ke dveřím bytu, nesmírně se mu ulevilo. Pečlivě si otřel sníh z podrážek, odemkl a vešel dovnitř.

V bytě panovala naprostá tma.

Přesně jak to má být.

Vnitřní stěny a strop byly natřené sytě černou barvou a okna zahalená těžkými závěsy. Dřevěné podlahy byly samy o sobě tmavé a matné, takže neodrážely světlo, a nenacházel se tu téměř žádný nábytek.

Golem cvakl vypínačem a v bytě se zapnula desítka ultrafialových lamp, díky nimž světle zbarvené předměty vydávaly jemnou nafialovělou záři. Jeho domov díky tomuto přízračnému světélkování působil jako z jiného světa a Golem se okamžitě uvolnil. Když tudy procházel, měl pocit, jako by se vznášel v nedozírné hlubině… jako by proplouval od jednoho mihotavého předmětu k dalšímu.

Nepřítomnost jakýchkoliv zdrojů běžného světla vytvářela dojem „časově neutrálního“ prostředí – bezčasého světa, v němž jeho hmotné tělo nepřijímalo žádné cirkadiánní podněty. Povaha jeho služby si vyžadovala nepravidelnou pracovní dobu a nepřítomnost světla osvobozovala jeho biorytmy od vlivů konvenčního plynutí času. Předvídatelný denní rozvrh je přepych vyhrazený prostším, nezatíženým duším.

Ona mé služby potřebuje v nečekaných chvílích – ve dne i v noci.

Vykročil přízračnou temnotou, vstoupil do šatny, svlékl si plášť a zul těžké boty. Když byl od krku dolů nahý, vydávalo jeho tělo díky ultrafialovým lampám bledou záři, on od něj však odvracel zrak. Záměrně tady ve svém útočišti neměl žádná zrcadla, jen jedno malé do ruky, s jehož pomocí si nanášel jíl na obličej.

Pohled na vlastní tělesnou schránku ho vždy znepokojoval.

Tohle tělo není moje.

Jen skrze něj vstupuji do hmotného světa.

Bosý došel do koupelny, tam pustil sprchu a vkročil do ní. Když si z hlavy sloupl čapku ze ztvrdlého jílu, zavřel oči a nastavil obličej proudu teplé vody. Jak se zaschlý jíl postupně rozpouštěl, v tmavých potůčcích mu stékal po těle a mizel v odtoku, působilo to očistně.

Jakmile si byl jistý, že ze sebe smyl i poslední stopy svých nočních činů, vystoupil ze sprchy a osušil se.

Éter na něj doléhal čím dál silněji, tentokrát však Golem po své tyčce nesáhl.

Je čas.

Dosud nahý prošel přítmím do svatyně – zvláštní místnosti upravené k tomu, aby zde mohl přijímat svůj dar.

V dokonalé černotě přistoupil ke konopné rohoži umístěné uprostřed podlahy. S úctou na ni poklekl a položil se nahý na záda přesně do jejího středu.

Potom si do úst vložil děrovaný silikonový roubík a oddal se Uvolnění.

KAPITOLA 4

I tady jsem první, pomyslel si Langdon, když dorazil ke strahovskému plaveckému bazénu a hlídač tu právě odemykal vstupní dveře. Jen máloco dokázalo Langdonovi poskytnout větší pocit luxusu, než když měl celou pětadvacítku sám pro sebe. Našel svoji skříňku, vklouzl do plavek, rychle se osprchoval, popadl plavecké brýle značky Vanquisher a zamířil k bazénu.

Stropní zářivky se teprve rozehřívaly, a tak tu zatím panovalo šero. Langdon se postavil na samý okraj bazénu a zahleděl se na hladkou vodní hladinu, která v přítmí připomínala ohromné černé zrcadlo.

Athénin chrám, blesklo mu hlavou, protože si v tu chvíli vybavil, jak starověcí Řekové praktikovali katoptromantii – upírali zrak do tmavých tůní a snažili se v nich zahlédnout záblesky vlastní budoucnosti. Představil si Katherine spící v jejich hotelovém pokoji a napadlo ho, jestli jeho budoucností nakonec nebude právě ona. Tahle vize ho coby zapřisáhlého starého mládence značně znervóznila, ale zároveň nadchla.

Nasadil si plavecké brýle, zhluboka se nadechl a odrazil se. Hladce zajel pod hladinu, dvě vteřiny nehybně klouzal vpřed, potom deset metrů plaval jen delfínové nohy, načež se vynořil a přešel do kraulu.

Soustředil se čistě na rytmus svého dechu a brzy se dostal do onoho napůl meditativního stavu, do něhož mu plavání odjakživa umožňovalo vstoupit. Uvolnil své svalnaté a hbité tělo, hladce rozrážel vodu a plaval tempem, jaké by od padesátníka nejspíš nikdo nečekal.

Obyčejně se mu v bazénu dařilo dokonale si vyprázdnit mysl, dnes ráno se mu však i po čtyřech pětadvacítkách honila hlavou spousta věcí… zejména vzpomínky na Katherininu podmanivou přednášku předešlého večera.

„Naše vědomí v mozku vůbec nevzniká. Ve skutečnosti se v naší hlavě vůbec nenachází.“

Těmi slovy probudila zvědavost všech přítomných, Langdon však věděl, že přednáška je pouhým letmým nástinem toho, co se Katherine chystá odhalit ve své knize.

Tvrdí, že objevila něco neuvěřitelného.

Svůj objev – ať už jím bylo cokoliv – zatím držela v tajnosti. O co se jedná, neprozradila nikomu, dokonce ani Langdonovi, i když se o tom v posledních dnech několikrát zmínila a svěřila mu, že výzkum k její chystané knize vedl k ohromujícímu vědeckému průlomu. A po včerejší přednášce začínal věřit, že její dílo skutečně má potenciál otřást vědeckým světem v základech.

Ta tedy rozhodně necouvne před žádnou kontroverzí, říkal si předešlého večera, když viděl, jak podrážděně se tváří tradicionalisté v publiku.

„Věda má dlouhou tradici mylných modelů,“ rozléhal se její hlas Vladislavským sálem. „Teorie ploché Země, geocentrický model Sluneční soustavy, teorie stacionárního vesmíru… to všechno byly omyly, i když svého času je lidé brali vážně a považovali je za pravdivé. Naštěstí jsme schopní, pokud se vyskytne dostatek nevysvětlitelných nesrovnalostí, svůj hodnotový systém změnit.“

Katherine popadla dálkový ovladač a na plátně za jejími zády se objevilo zobrazení středověkého astronomického modelu: Sluneční soustava se Zemí ve svém středu. „Tento geocentrický model jsme celá staletí pokládali za daný fakt. Časem si však astronomové všimli, že pohyby planet s ním ve skutečnosti nejsou v souladu. A těch anomálií bylo tolik a byly tak výrazné, že jsme…“ Znovu stiskla tlačítko na dálkovém ovladači. „… vytvořili model jiný.“ Na plátně se teď ukázala moderní ilustrace Sluneční soustavy, v jejímž středu se nachází Slunce. „Tento nový model vysvětlil všechny předešlé anomálie a my dnes jako danou realitu vnímáme heliocentrismus.“

Diváci mlčky sledovali, jak se Katherine blíží k okraji pódia.

„Stejně tak existovala doba, kdy samotná představa kulaté Země připadala lidem k smíchu – šlo v podstatě o vědecké rouhání. Koneckonců, kdyby Země byla kulatá, nevytekla by voda z oceánů? Nebyla by spousta z nás hlavou dolů? Teprve postupem času jsme začali vnímat jevy, které modelu ploché Země odporovaly: oblý stín Země při zatmění Měsíce, to, jak odplouvající lodě pomalu odspoda mizejí za obzorem, a nakonec samozřejmě Magalhãesova plavba kolem celého glóbu.“ Usmála se. „Ouha! Nejvyšší čas pro nový model.“

Diváci pobaveně přikyvovali.

„Dámy a pánové,“ pokračovala Katherine střízlivým hlasem, „jsem pevně přesvědčená, že k podobnému vývoji dochází právě teď v oblasti lidského vědomí. Blíží se zásadní změny v našem chápání toho, jak funguje náš mozek, co vědomí ve skutečnosti je, a dokonce… jaká je pravá povaha samotné reality.“

Žádné troškaření, pomyslel si Langdon.

„Stejně jako tomu bylo v případě všech našich minulých vyvrácených přesvědčení, se i dnes musíme nějak vypořádat s narůstajícím počtem jevů, které současný model lidského vědomí zkrátka a dobře nedokáže vysvětlit. Jde o jevy pečlivě prověřené noetickými laboratořemi po celém světě, jevy, jichž jsou lidé svědky po mnoho staletí. Přesto tradicionalistická věda stále odmítá vzít jejich existenci v úvahu, ba dokonce i připustit, že jsou skutečné. Místo toho je trivializuje jako náhody a shody okolností a řadí je pod přezíravou hlavičku ‚paranormální‘, čímž se ve zkratce rozumí ‚nevědecké‘.“

Tento komentář vyvolal v zadní části publika několikeré zamručení, ale Katherine se tím nenechala vyvést z míry a pokračovala. „Ve skutečnosti tyto paranormální jevy všichni poměrně dobře znáte,“ prohlásila. „Setkáváte se s nimi pod názvy jako mimosmyslové vnímání… předvídání budoucnosti… telepatie… jasnozřivost… mimotělní prožitky. Přestože bývají označovány za ‚para‘-normální, ve skutečnosti jsou úplně normální. Dochází k nim dennodenně, jak ve vědeckých laboratořích při pečlivě kontrolovaných experimentech, tak v reálném světě.“

Sál teď nadobro ztichl.

„Otázkou není, jestli jsou tyto jevy skutečné,“ pronesla Katherine. „Věda jasně prokázala, že jsou. Otázkou je… proč je tolik z nás stále odmítá vidět?“

Stiskla tlačítko a na plátně za ní se objevil další obraz.

Hermannova mřížka. Langdon ihned poznal známou optickou iluzi, při níž se objevují a mizejí černé tečky v závislosti na tom, do kterého bodu na obrázku člověk soustředí zrak.

Publikum ihned začalo účinky tohoto jevu vnímat a sálem se rozlehlo užaslé šeptání.

„Tohle vám ukazuji z jednoho prostého důvodu – abychom si připomněli, že lidské vnímání je plné slepých skvrn,“ uzavřela Katherine. „Někdy se na věci díváme špatným způsobem tak upřeně… že nevidíme, co máme přímo před očima.“

***

Když Langdon vyšel z budovy plaveckého bazénu a zamířil z kopce zpátky dolů, bylo ranní nebe ještě temné. Po své půlhodinové vodní meditaci cítil příjemný vnitřní klid a v osamělých procházkách zpět do hotelu nacházel každý den větší a větší zalíbení. Když se přiblížil k řece, spatřil, že digitální hodiny na turistickém informačním centru ukazují 6.52.

Mám spoustu času, pomyslel si a zadoufal, že si ještě stačí vlézt ke Katherine do postele a přemluvit ji, ať zruší schůzku s Brigitou Gessnerovou. Neurovědkyně jí prakticky vnutila, že dnes v osm ráno musí dorazit do její laboratoře na exkurzi, a Katherine byla příliš zdvořilá na to, aby odmítla.

Na Karlově mostě Langdon zjistil, že hladká sněhová pokrývka už není neposkvrněná a vedou přes ni šlépěje dalších ranních ptáčat. Po jeho pravici se tyčila Juditina věž, jediný dochovaný kus původního středověkého opevnění. V dálce, na protější straně řeky, se rýsovala „nová“ strážní věž ze čtrnáctého století, kde byly kdysi vystaveny uťaté hlavy popravených českých pánů, nabodnuté na železné pruty, pro výstrahu všem, kdo by chtěli zpochybňovat habsburskou nadvládu.

Říká se, že když jde člověk kolem, může dodnes zaslechnout jejich sténání.

Jméno české metropole bylo odvozeno od slova „práh“ a Langdon měl při každé návštěvě pocit, jako by skutečně nějaký práh překročil. Dlouhá staletí bylo toto magické město plné mysticismu a duchů. A podle tištěných průvodců dokážou citliví návštěvníci tuto auru nadpřirozena vnímat dokonce ještě dnes.

Já k nim nejspíš nepatřím, pomyslel si Langdon, ačkoliv musel připustit, že dnešního rána, kdy padající sníh dodával plynovým lampám přízračnou svatozář, působil Karlův most skutečně jako z jiného světa.

Praha byla po mnoho staletí evropským centrem okultismu. Císař Rudolf II. tu ve své podzemní alchymistické dílně potají praktikoval transmutační vědy. Jasnovidci John Dee a Edward Kelley sem přijížděli na spiritistické seance, při nichž vyvolávali duchy a promlouvali s anděly. Narodil se tu tajemný židovský spisovatel Franz Kafka a napsal zde svoji temnou, surreálnou Proměnu.

Cestou přes most padl Langdonovi zrak na hotel Four Seasons o kus dál na protějším břehu, přímo nad Vltavou, jejíž hluboké vody omývaly jeho základy. Okna jejich apartmá v prvním patře nad pableskující hladinou byla dosud setmělá.

Katherine ještě spí, usoudil. Nijak ho to nepřekvapovalo, protože kvůli té noční můře nemohla většinu noci usnout.

Zhruba ve třetině ohromného mostu minul bronzovou sochu svatého Jana Nepomuckého. Zavražděn přímo na tomhle místě, připomněl si a přeběhl mu při tom mráz po zádech. Když král knězi nařídil porušit zpovědní tajemství a vyzradit, z čeho se mu zpovídala královna, Jan odmítl, načež ho král nechal mučit a shodit z mostu.

Ze zamyšlení Langdona náhle probral nezvyklý výjev, který spatřil přímo před sebou. Přibližně v polovině mostu se k němu z opačného směru blížila žena oděná celá v černém. Odhadl, že se nejspíš vrací z nějakého maškarního večírku, protože měla na hlavě nasazenou prazvláštní korunu – jakousi čelenku s půltuctem tenkých, černých, vzhůru obrácených ostnů, které jako by jí čněly přímo z lebky. Trčely jí kolem dokola hlavy jako černé paprsky…

Langdona zamrazilo. Zářící koruna?

Byla to prazvláštní náhoda, narazit na ni zrovna dnes ráno – značně ho to zaskočilo a trochu znepokojilo, hned si však připomněl, že podobné morbidní převleky jsou v Praze poměrně běžné.

Jenže když se žena přiblížila, začal celý výjev působit ještě bizarněji. Zdálo se, že kráčí v transu, skoro jako polomrtvá, s vypoulenýma očima nehybně upřenýma přímo před sebe. Langdon už se jí chtěl zeptat, jestli se jí něco nestalo, ovšem vtom si povšiml, co drží v ruce.

Zůstal stát jako přikovaný.

Ale to… přece není možné!

Žena svírala stříbrné kopí.

Přesně jako v Katherinině noční můře…

Zíral na špičatou zbraň a okamžitě ho napadlo, jestli se tohle nezdá naopak jemu. Když žena došla až na jeho úroveň, uvědomil si, že je vlastním zmatkem dočista paralyzovaný a nemůže se hnout z místa. Sotva ho minula, dokázal se z omámení probrat, otočil se za ní a zavolal, aby upoutal její pozornost.

„Promiňte!“ vyhrkl. „Paní?!“

Ani nezpomalila, jako by ho vůbec neslyšela.

„Haló!“ křikl Langdon, dosud strnulý na místě, ale žena prostě kráčela dál jako přízrak, slepý duch vábený jakousi neviditelnou silou přes most.

Langdon se za ní chtěl rozeběhnout, ale sotva udělal dva kroky, znovu se zarazil, tentokrát následkem odporného hnilobného zápachu.

Ten se zjevně táhl za přízrakem a nedal se s ničím splést.

Byl to pach… smrti.

Langdona okamžitě zaplavil strach.

Panebože, ne… Katherine!

Bez rozmýšlení se otočil, horečně zašmátral v kapse po telefonu a zároveň se sprintem rozeběhl dál přes Karlův most. Zatímco uháněl k hotelu, přiložil si telefon k ústům a křikl: „Hej, Siri, volej sto dvanáct!“

Než došlo ke spojení, byl už na konci mostu a blížil se ke Křižovnické ulici. „Tísňová linka,“ oznámil hlas. „Hovořte prosím.“

„Hotel Four Seasons v Praze!“ vykřikl Langdon. Odbočil mezitím doleva a teď se řítil po ztemnělém chodníku směrem k hotelu. „Musíte ho evakuovat! Okamžitě!“

„Promiňte, jak se prosím jmenujete?“

„Robert Langdon, jsem Am–“

Vtom se z parkovací garáže přímo před ním vynořil taxík, Langdon v plném sprintu narazil do jeho boku a telefon mu vyletěl z ruky na zasněženou ulici. Sehnul se pro něj a běžel dál, ale hovor už se přerušil. Na tom však teď nesešlo; vchod hotelu měl kousek před sebou.

Zadýchaný vpadl do vestibulu, zahlédl ředitele a zavolal na něj. „Všichni musejí okamžitě ven!“

Policisty nikde neviděl, ale hrstka hostů, kteří si tu vychutnávali ranní kávu, k němu překvapeně vzhlédla.

„Všichni jsou v ohrožení!“ křikl Langdon na ředitele. „Dostaňte je ven!“

Muž k němu s vyděšeným výrazem přispěchal. „Pane profesore, prosím vás! Co se děje?!“

Langdon už se však hnal k požárnímu hlásiči na zdi. Bez váhání rozbil sklo a trhl pákou.

Okamžitě začal ječet alarm.

Langdon vyběhl z vestibulu a pustil se dlouhou chodbou k přístavbě, kde se nacházely jejich pokoje. V zadní části hotelu pak nečekal na výtah a rovnou se pustil po schodišti k jejich soukromé vstupní hale, tam odemkl dveře Královského apartmá, vrazil dovnitř a zařval do tmy.

„Katherine! Vstávej! Ten tvůj sen…!“ Rozsvítil a vběhl do ložnice. Postel byla prázdná. Kde je?! Dvěma kroky byl v koupelně. Nic. Zoufale prohledal zbylé pokoje. Ona tu není?!

V tom okamžiku k němu od nedalekého kostela dolehl první žalostný úder zvonu.

Ten zvuk ho naplnil nepopsatelnou hrůzou. Cosi mu říkalo, že se mu z hotelu nepodaří uniknout včas. Pod náporem adrenalinu a strachu o svůj život přiskočil k arkýřovému oknu a vyhlédl ven na hluboké vody Vltavy.

Hladká, tmavá říční hladina se nacházela přímo pod ním.

Odbíjení zvonu znělo čím dál hlasitěji.

Snažil se přemýšlet, ale žádné myšlenky nepřicházely, ovládal ho neodolatelný lidský pud: přežít!

Langdon bez dalšího váhání trhnutím otevřel okno a vyšplhal na parapet. Ani závan studeného vzduchu s rejem sněhových vloček nemohl utišit jeho paniku.

Tohle je tvoje jediná naděje.

Stoupl si na samý okraj parapetu.

Pak se zhluboka nadechl a vrhl se do tmy.

KAPITOLA 5

Robert Langdon lapal po dechu.

Šok z ledové vody ve Vltavě ho téměř ochromil a on se teď ze všech sil snažil udržet na hladině, přestože ho tíže mokrého oblečení táhla dolů.

Katherine…

Vzhlédl k oknu v prvním patře, odkud před okamžikem vyskočil. K výbuchu, kterého se obával, nedošlo. Hotel Four Seasons stál naprosto nedotčený.

V ostré záři nouzového osvětlení bylo vidět hosty hrnoucí se bočním východem na širokou terasu nad hotelovým molem, jež vybíhalo kus do řeky.

Langdon zoufale šlapal vodu a náhle si uvědomil, že ho proud táhne s sebou; hotelové molo představovalo jeho jedinou šanci, jak se dostat z vody ven, než ho proud odnese.

Úpěnlivě se snažil nepodlehnout panice a pokusil se kraulem plavat k molu, jenže sotva dokázal zvednout ruce. Nasáklá mikina ho tížila jako kotva. Studená voda už mu zpomalovala krevní oběh a v bolesti, která mu vystřelovala do kotníků a zápěstí, poznával první varovné příznaky podchlazení.

Plav, Roberte…

Místo kraulu se uchýlil k neohrabaným prsům a dral se proti proudu, aby se dostal k hotelovému molu. Krátce se ohlédl a blesklo mu hlavou, že by ho proud mohl odtáhnout na jez, hned si ale uvědomil, že než by se k němu dostal, byl by stejně dávno v bezvědomí a pod hladinou.

Zatraceně, zaber!

Zatímco se s každým tempem pomalu přibližoval svému cíli, do hlavy se mu neodbytně vrátil výjev oné přízračné ženy s černou paprskovou svatozáří. Bizarní korunu by jako zvláštní shodu náhod snad ještě přijmout dokázal, ale co to kopí? A smrdutý zápach?

Vyloučeno.

Pro tohle prostě neexistuje vysvětlení.

Krátce se zamyslel i nad možností, že pořád spí a je lapen v neobyčejně živém snu stejně jako v noci Katherine. Ne. Mrazivá zima a splašeně bijící srdce jasně dokazovaly, že je vzhůru. Jak dosvědčí každý, kdo se někdy probořil ledem na rybníce, nástup akutního podchlazení s sebou přináší specifický sled duševních stavů: šok, paniku, přemítání a nakonec smíření.

Využij paniku ve svůj prospěch, pobízel se. Zaber víc.

Snažil se ignorovat sílící bolest a nemotorně se napříč proudem plácal směrem k molu. Bolest se s každým tempem zhoršovala, ale zdálo se, že i řev hotelového alarmu postupně sílí. Jsem blíž. Ledová voda ho pálila v očích a začínal se mu kalit zrak.

K molu už mu zbýval jen kousek, vnímal jeho tmavé obrysy v záři nouzového osvětlení a v duchu se hecoval k několika posledním tempům. Když konečně rukou narazil do něčeho pevného, ztuhlé prsty sotva dokázaly rozeznat hrubé dřevo, natož se ho chytit. Pomalu podél mola doručkoval ke kovovému žebříku, který na něm visel. Z posledních zbytků sil se po něm vytáhl nahoru, zhroutil se na molo a z nasáklého oblečení se pod ním ihned začala tvořit louže vody.

Langdon se nehýbal, jen se třásl vyčerpáním, i když si uvědomoval, že z nebezpečí ještě zdaleka nevyvázl.

Tady během chvilky zmrznu. Musím se zahřát.

Vyškrábal se na kolena a zvedl zrak k hotelu. Na terase už se tísnilo množství hostů, někteří postávali ve sněhu jen v županech. Ohlédl se ke Karlovu mostu, který odsud vypadal jako na pohlednicích: plynové lampy obklopovala v chumelenici teplá záře.

Viděl jsem, co jsem viděl.

Vtom uslyšel, jak se k němu po molu blíží kroky.

„Pane Langdone!“ zvolal ředitel hotelu s vytřeštěnýma očima. Doběhl v kluzkém sněhu až k němu. „Jste v pořádku?! Co se tu stalo?!“

Langdon přikývl. „Já… myslel jsem… že dojde…“

„K požáru?!“

Langdon, roztřesený zimou, zavrtěl hlavou. „Ne…“

„Tak proč jste spustil alarm?!“ Obvykle zdvořilý muž teď působil podrážděně a zlostně.

„Myslel jsem… že hrozí nebezpečí.“

„Jaké?!“

Langdon se s námahou zvedl do sedu. V hlavě mu dunělo a cítil, jak ho podchlazení pomalu přemáhá.

Na molo v tu chvíli přispěchal jeden ze svalnatých členů hotelové ostrahy. Sklonil se, popadl Langdona pevně v podpaží a vytáhl ho na nohy. Langdon si nebyl jistý, jestli mu muž pomáhá, nebo ho chce zadržet.

„Proč jste spustil alarm?“ zopakoval ředitel a upřeně na harvardského profesora zíral.

„Omlouvám se…“ vypravil ze sebe Langdon s drkotajícími zuby. „Byl jsem… zmatený.“

„Kvůli těm policistům ve vestibulu? Říkal jsem vám, že o nic nejde!“ Zdálo se, že se ředitel každým okamžikem přestane ovládat. „Potřebuju, abyste mi řekl, jestli je bezpečné vrátit se dovnitř!“

Langdon viděl, že únikovým východem proudí stále další hosté, a raději si ani nechtěl představovat, jaký chaos panuje u hlavního vchodu. Tohle jim stejně nevysvětlím. Mysleli by si, že jsem se zbláznil.

„Pane profesore!“ Z ředitelova tónu začínal zaznívat skutečný vztek. „Potřebuju, abyste mi odpověděl! Čtyři sta hostů mi postává venku ve sněhu. Hrozí jim v budově nebezpečí? Ano, nebo ne? Můžou se hosté vrátit dovnitř?“

Langdonovi se před očima znovu vynořil obraz té ženy s černou paprskovou korunou… to stříbrné kopí… a ohavný pach smrti. Musí existovat ještě jiné vysvětlení. Takhle svět nefunguje! Seber se, Roberte.

Nakonec přikývl. „Ano, můžou… v hotelu jim nic nehrozí. Hrozně se omlouvám. Jak jsem říkal, byl jsem zma–“

„Vypněte alarm!“ houkl ředitel na člena ostrahy a ten ihned pustil Langdona, vytáhl vysílačku a štěkl do ní několik rozkazů. Zatímco Langdon vrávoral na roztřesených nohou, ředitel sám začal někomu volat mobilem.

Během několika vteřin alarm ztichl a vystřídalo ho vzdálené houkání blížící se záchranky. Ředitel zavřel oči, zhluboka nabral dech a pak mezi našpulenými rty dlouze vydechl. Nakonec oči zase otevřel a nevzrušeně si z tmavého obleku ometl vločky.

„Pane profesore,“ procedil přes zaťaté zuby, „budu se teď muset věnovat bezpečnostním orgánům. Ostraha vás doprovodí do vašeho apartmá. Nikam nechoďte! Bude si s vámi chtít promluvit policie.“

Langdon přikývl, že rozumí.

Když ředitel odběhl, člen ostrahy odvedl Langdona malým služebním vchodem k zadnímu schodišti. Na každém schodu ke Královskému apartmá Langdonovi začvachtalo v teniskách. Dveře byly otevřené a uvnitř se dosud svítilo, přesně jak to tu Langdon zanechal.

„Zůstaňte tady,“ přikázal mu člen ostrahy česky a ukázal do pokoje.

Langdon sice slovům nerozuměl, ale gesto bylo dostatečně výmluvné: Běžte dovnitř a nevycházejte ven. Langdon přikývl, vstoupil sám do apartmá a zavřel za sebou.

Arkýřové okno, ze kterého vyskočil, stále zelo dokořán a květinová výzdoba na parapetu už v mrazivé zimě začínala vadnout. Červené, bílé a modré tulipány poslala Katherine americká velvyslankyně při příležitosti její chystané přednášky – barvy symbolizovaly jak americkou, tak českou vlajku.

Langdon okno zavřel a hlavou mu při tom morbidně problesklo, že defenestrací – tedy vyhozením člověka z okna – začaly jak husitské války, tak válka třicetiletá. Okno v Královském apartmá se naštěstí pro něj nacházelo mnohem níž než okna ve věži Pražského hradu, a navzdory všem potížím, které dnes ráno způsobil, upřímně pochyboval, že by dokázal vyvolat válku.

Musím si promluvit s Katherine a povědět jí, co jsem viděl.

Nevzpomínal si, že by kdy zažil něco tak matoucího, jako bylo to dnešní setkání na Karlově mostě, a přes Katherininu otevřenost vůči všemu „paranormálnímu“ pochyboval o tom, že bude schopná tohle nějak vysvětlit.

V naději, že mu třeba mezitím poslala esemesku, aby mu sdělila, že z hotelu bezpečně unikla, zalovil v kapsách promáčených tepláků po mobilu, jenže ho nenahmatal – nejspíš teď ležel na dně Vltavy.

Sotva vykročil k ložnici, aby se jí pokusil dovolat z hotelového telefonu, otřásla jím nová vlna chladu. Už už se natahoval po sluchátku, ale vtom si na nočním stolku všiml ručně psaného vzkazu.

Předtím ho v té panice přehlédl.

R–

Rozhodla jsem se vyrazit na schůzku s dr. Gessnerovou pěšky.

Ať nejsi jediný, kdo se dneska trochu protáhne!

Kolem desáté budu zpátky. Ne že mi vypiješ smoothie! ☺

–K

Langdon si vydechl.

Katherine je v bezpečí. To jsem potřeboval vědět.

S úlevou zamířil rovnou ke sprše, pustil vodu a oblečený vstoupil dovnitř.

KAPITOLA 6

Éter se rozplynul a Golem ležel nahý na konopné rohoži.

Jeho cesta jako vždy vyvrcholila vlnami euforie a mocným pocitem spirituálního propojení se vším, co existuje. Přijetí Éteru byl jakýsi nepohlavní orgasmus – mohutná vlna mystické blaženosti, která odemykala dveře k nahlédnutí reality v její pravé podobě.

Mnozí podobné mystické cesty znevažovali coby falešné iluze, ale ti, kteří Pravdu sami spatřili, takové malodušnosti nevěnovali pozornost. Golem ze zkušenosti věděl, že vesmír je mnohem složitější a krásnější, než jsou mnozí s to pochopit. Moderní lidé stále nedokážou přijmout Pravdu, kterou ti ve starověku chápali intuitivně… Lidské tělo není nic než dočasná schránka, v níž prožíváme tento pozemský svět.

Vyndal si z úst děrovaný roubík a vstal, sám v temnotě své svatyně. Pořád v naprosté tmě přešel k zadní stěně a poklekl na polštář před oltářem, který tu vytvořil.

Nahmatal krabičku sirek, jednu rozškrtl a zapálil tři votivní svíčky, uspořádané na stolku v lůžku ze sušených květin.

Když se mihotavé svíčky trochu rozhořely, ozářily fotografii na stěně před ním.

Láskyplně se usmál na její obličej.

Ty mě neznáš, ale jsem tu, abych tě ochránil před vším zlým.

Síly temnot, které ji ohrožovaly, měly velkou moc a dosáhly nesmírně daleko. V tuto chvíli byla zranitelnější než kdy dřív, obzvlášť proto, že svoji pozornost věnovala něčemu jinému.

Našla lásku.

Nebo si to aspoň myslí…

Golemovi se dělalo zle při pomyšlení, že poskytuje své tělo člověku, který toho vůbec není hoden.

On ti nerozumí tak jako já.

Nikdo ti tak nerozumí.

Občas, když tady v Praze ležela v posteli v objetí svého nového milence, si Golem dovolil přihlížet… byl návštěvníkem v její mysli, díval se mlčky, přestože měl sto chutí zakřičet jí do ucha: „On vůbec není tím, za koho se vydává!“

Zachovával však mlčení… byl pouhou myšlenkou ve stínech.

Nikdy se nesmí dozvědět, že tady jsem.

KAPITOLA 7

Největší světové nakladatelství, Penguin Random House, vydává téměř dvacet tisíc titulů ročně a má roční hrubé tržby přes pět miliard dolarů. Jeho hlavní americká redakce sídlí na Broadwayi ve střední části Manhattanu a zabírá dvacet čtyři pater v blyštícím se mrakodrapu ze šedého skla známém jako Random House Tower.

Dnes večer tu vládlo ticho. Bylo krátce po půlnoci a už i úklidová směna měla po šichtě. Přesto se v jedné rohové kanceláři ve třiadvacátém patře dosud svítilo.

Redaktor Jonas Faukman byl sova. V mladistvém věku pětapadesáti let dosud žil jako teenager, denně si chodil zaběhat do Central Parku a do práce nosil černé džíny a tenisky. Vlnité tmavé vlasy mu díkybohu zatím neřídly, ale ve vousech už určité stopy šedin rozhodně znát byly – rád si namlouval, že díky nim připomíná Josepha Conrada.

Faukman nerušené ticho těchto pozdních hodin miloval a využíval požehnanou samotu k tomu, aby se mohl v klidu potýkat se zamotanými zápletkami a drhnoucím stylem a sepisovat stránky podrobných poznámek autorům. Dnes večer si však sklidil všechno ostatní ze stolu, aby se věnoval tomu, co ho bavilo ze všeho nejvíc… čtení čerstvě doručeného rukopisu úplně nové autorky.

Dosud neodhalený potenciál.

Většina vydaných knih po sobě nezanechá velkou stopu, několika vyvoleným se však poštěstí zaujmout čtenáře natolik, že se stanou bestsellery. Do novinky, do které se právě chystal pustit, vkládal Faukman velké naděje. Její dodání netrpělivě vyhlížel už několik měsíců. Mělo jít o smělou sondu do tajemství obklopujících lidské vědomí, sepsanou prominentní noetičkou Katherine Solomonovou.

Zhruba před rokem přivedl Katherine do New Yorku Faukmanův dobrý přítel Robert Langdon, aby s redaktorem u oběda její námět na knihu probrali. Katherinina prezentace Faukmana naprosto nadchla – s lepším námětem na populárně naučnou knihu se zatím snad nesetkal. Během několika dní nabídl Katherine lukrativní nakladatelskou smlouvu, aby si ji pojistil pro sebe.

V průběhu uplynulého roku se v naprostém utajení usilovně věnovala psaní a právě dnes odpoledne mu volala z Prahy se zprávou, že už rukopis dopilovala a že si ho Faukman bude moci přečíst. Tušil, že na tom má nejspíš určitou zásluhu Robert Langdon, který patrně Katherine pobízel k tomu, ať se už přestane s textem mořit a požádá o názor svého redaktora. Ale ať to bylo jakkoliv, jedním si byl Faukman jistý: jestli bude rukopis Katherine Solomonové aspoň z poloviny tak strhující, jak se zdálo z původního námětu, mohla by se tahle kniha stát jedním z nejvýznamnějších počinů jeho kariéry.

Poučná… překvapivá… důležitá pro všechny.

Z porozumění lidskému vědomí se v posledních letech stal jakýsi nový svatý grál vědy a Faukman cítil, že Katherine Solomonová má na to, aby se v tomto oboru etablovala jako neohrožená průkopnice. Pokud se její teorie potvrdí, bude to znamenat, že lidská mysl vůbec není tím, za co ji všichni pokládají; pravda s sebou přinese zásadní změnu v našem pohledu na lidstvo, život, ba dokonce i smrt.

Faukman přemítal, jestli ho právě nečeká redigování textu, který se jednou zařadí mezi tak převratná díla jako O původu druhů nebo Stručná historie času.

Zpomal, Jonasi, napomenul se. Ještě jsi to nečetl.

Vtom ho z rozjímání probralo ostré klepání na dveře a on se i s kancelářským křeslem otočil, překvapený, že ho takhle uprostřed noci jde někdo navštívit.

„Pan Faukman?“

Mladíka ve dveřích nepoznával. „Ano. Kdo jste?“

„Promiňte, že jsem vás vylekal,“ omluvil se mládenec a zvedl svoji zalaminovanou firemní jmenovku. „Alex Conan – dělám v ochraně dat. Pracuju většinou v noci, když je malý provoz.“

Díky rozcuchaným blond vlasům a tričku s logem Pizzeria Papagayo vypadal spíš jako nějaký surfař než IT technik. „Co byste potřeboval, Alexi?“

„No, možná je to falešný poplach,“ spustil mladík, „ale náš systém mě právě upozornil na jedny data, ke kterým se někdo připojil.“

Jedna data, pomyslel si Faukman, i když po pravdě ani nedoufal, že lidé ještě někdy začnou používat koncovky středního rodu správně.

„Nejspíš o nic nejde,“ pokračoval technik. „Jen ve mně kapku hrklo, protože upozornění na ‚neověřeného uživatele‘ nemíváme často, ale když teď vidím, že jste tady v budově a přihlášený do systému, jsem hnedka klidnější. Nejspíš jen něco blbne na vašem účtu.“

„Ale já přihlášený nejsem,“ opáčil Faukman a ukázal na svůj monitor. „Celý večer jsem vůbec nepustil počítač.“

Mladík trochu vykulil oči. „Aha…“

Faukman pocítil narůstající znepokojení. „Je na mém účtu přihlášený někdo cizí?“

„Ne, ne,“ zavrtěl hlavou technik. „Teda, už ne. Ať to byl, kdo chtěl, už je pryč.“

„Ať to byl, kdo chtěl? Co to má znamenat?!“

Mladík se začínal tvářit značně nervózně. „No, znamená to, že se někdo dostal do vašeho osobního oddílu na disku, bez hesla nebo autorizace. Musel to teda být fakt machr, protože tady máme firewall pomalu na armádní úro–“

„Moment, kam přesně že se dostal?“ Faukman se otočil ke stolu a zapnul počítač. Do háje, na tom serveru je celá moje kariéra!

„Někdo hacknul jedno z vašich SVWéček,“ vysvětlil mládenec.

Faukman ztuhl. Tohle jsem vážně slyšet netoužil.

SVW – zabezpečené virtuální pracovní prostory – byly v nakladatelství poměrně novinkou. Vzhledem k nárůstu krádeží rukopisů internetovými piráty začali někteří redaktoři Penguin Random House nabádat své bestsellerové autory k tomu, ať kvůli lepšímu zabezpečení pracují výhradně na serverech nakladatelství. Mnohé cenné rukopisy se tak psaly, redigovaly a ukládaly na jediném zabezpečeném místě – v nitru zašifrovaného, firewallem chráněného systému nakladatelství tady v Random House Tower… s duplicitními zálohami v Marylandu.

I Katherine Solomonovou jsem požádal, aby SVW využívala, uvědomil si znepokojeně Faukman.

Protože cítil, že její kniha má bestsellerový potenciál, vyzval Katherine k tomu, ať při práci na rukopisu dodržuje přísné bezpečnostní protokoly. Nadšeně souhlasila a prohlásila, že jí naprosto vyhovuje, když se ke svému rukopisu dostane odkudkoliv na světě a bude mít jistotu, že všechny její materiály jsou pohromadě na jednom místě, zabezpečené a automaticky zálohované.

Většina autorů to vnímala podobně, ovšem s jednou výhradou. Soukromí. Žádný spisovatel nestojí o to, aby netrpělivý redaktor sledoval, jak práce na rukopisu pokračuje, a měl k němu přístup předtím, než je autor připravený mu ho ukázat. Z tohoto důvodu si každý autor využívající SVW chránil svůj virtuální pracovní prostor heslem – přístupovým kódem, který znal jen on sám –, dokud se nerozhodl předat rukopis dál.

K čemuž v případě Katherine došlo právě dnes, pomyslel si Faukman.

Když mu volala z Prahy, nervózně mu svoje heslo sdělila, aby se mohl pustit do čtení a redigování. Faukman okamžitě odložil veškerou ostatní práci, protože se chtěl na rukopis vrhnout ještě dnes v noci a mít ho do konce víkendu přečtený. Teď mu však tyto plány narušil tenhle mladík v tričku se svými znepokojivými zprávami.

„Na které SVW vlezli?“ uhodil na něj Faukman s náhle vyprahlým hrdlem. „Se kterou knihou?“

Mladík vytáhl z kapsy lístek papíru a začal ho rozkládat. „Je to něco o metalurgii nebo tak.“

Faukman zbystřil a pocítil záblesk naděje.

„Tady,“ pokračoval technik a podíval se na svoji poznámku. „Jmenuje se to… KOV.“

Redaktora se rázem zmocnila panika.

Dýchej, Jonasi. Dýchej.

KOV nebyl žádný titul o metalurgii. Šlo o dočasnou zástupnou zkratku.

Znamenalo to „Kniha o vědomí“.

KAPITOLA 8

Robert Langdon si se zavřenýma očima vychutnával proudy teplé vody ze sprchových trysek a zhluboka nasával horkou páru. Z mokrého oblečení už se úspěšně vyprostil, nicméně závoj tajemna halící události dnešního rána se mu zatím poodhrnout nepodařilo.

Zvažoval, že zavolá Katherine, vylíčí jí, co se stalo, a požádá ji, ať návštěvu v laboratoři doktorky Gessnerové zruší. Pak si to ale rozmyslel. Tohle bude hodně bizarní rozhovor a bude lepší, když si o tom promluvíme z očí do očí, až se vrátí. Ani teď, zatímco se jeho tělo postupně zahřívalo a zároveň se mu projasňovalo myšlení, nenacházel žádné logické vysvětlení ani pro ten přízračný výjev na Karlově mostě, ani pro své vlastní následné chování.

Obyčejně dokázal i pod tlakem zachovat klid, dnes ráno však zpanikařil a nechal se ovládnout nezvyklým, niterným strachem. Podvolil mu svoji racionální mysl… Pohled na tu ženu, zápach smrti, její kopí, pak to žalostné odbíjení zvonů, všechno se mu to přehrávalo v hlavě pořád dokola.

Jak se něco takového mohlo stát?

Vrátil se v duchu k předešlé noci, kdy se Katherine – před pouhými pěti hodinami – zničehonic probrala z nezvykle živého zlého snu a vykřikla jeho jméno. Snažil se ji utěšit a ona mu překotně líčila svoji hrůzostrašnou vizi.

Bylo to příšerné, Roberte… V nohách naší postele stála taková tmavá postava. Byla celá v černém… na hlavě měla ostnatou svatozář… a držela stříbrné kopí. A hrozně páchla, jako smrt. Volala jsem tě, ale ty jsi tam nebyl! Ta ženská na mě zasyčela: „Robert tě nezachrání. Zemřeš.“ Pak se ozvala děsivá rána, zablesklo se a celý hotel vybuchl. Všude byl oheň a já cítila, jak hořím…

Langdonovi dávaly jednotlivé prvky Katherinina snu, jakkoli hrůzně působily, logický smysl. O svatozáři či zářivé koruně sama večer dlouze hovořila na své přednášce. Na stříbrné kopí přišla řeč později, když se u drinku bavili s Brigitou Gessnerovou. Zápach síry mohl pocházet z jejich výletu do Karlových Varů s horkými minerálními prameny. A výbuch v hotelu byl nepochybně nešťastným následkem té ponuré reportáže o bombovém útoku kdesi v jihovýchodní Asii, kterou včera viděli.

Snažil se proto Katherine uklidnit a připomínal jí, že absint je účinný halucinogen – a že je navíc pravděpodobně rozrušená z toho, že se Jonas chystá číst její rukopis. Dobře vím, jaké jsou to nervy, říkal si v duchu. Vůbec se nedivím, že ses pořádně nevyspala.

Teď, o několik hodin později, však marně hledal nějaké logické vysvětlení pro to, co před chvílí spatřil sám. Žádné nenacházel… přinejmenším v rámci svého současného chápání reality.

Traduje se, že Einstein řekl: Náhoda je způsob, jak si Bůh zachovává anonymitu.

Jenže to, co jsem viděl, nebyla náhoda, namítl Langdon v duchu. Bylo to něco statisticky nemožného.

Buďto Katherinin sen předpověděl budoucnost… anebo budoucnost zareagovala na její sen. V obou případech byl Langdon s rozumem v koncích.

A co bylo ještě podivnější, přesně o tomhle jevu Katherine předešlého večera mluvila na své přednášce.

Předvídání budoucnosti.

Schopnost vycítit nebo vidět budoucí události předtím, než nastanou.

Z pódia ve Vladislavském sále posluchačům připomněla nejslavnější doložené případy předpovězení budoucnosti, včetně věšteckých snů Carla Junga, Marka Twaina a Johanky z Arku. Zmínila, že Abraham Lincoln tři dny před svým atentátem pověděl svému osobnímu strážci, Wardu Hillu Lamonovi, o snu, v němž údajně viděl přikrytou mrtvolu hlídanou vojákem, který mu oznámil: „To je prezident, zabil ho atentátník.“

Potom Katherine vylíčila nejpodivnější případ ze všech: americký spisovatel Morgan Robertson vydal v roce 1898 román Marnost, inspirovaný svým vlastním velmi živým snem, v němž se nepotopitelný zaoceánský parník – Titán – na jedné ze svých prvních plaveb přes Atlantik srazil s ledovcem a potopil se. Kniha vyšla neuvěřitelných čtrnáct let před tragédií Titaniku. Konstrukce lodi, její kurz i okolnosti potopení se v ní popisují tak detailně, že se tuto shodu nikdy nepodařilo vysvětlit.

„Vím, že je mezi vámi řada skeptiků,“ pronesla Katherine a významně pohlédla Langdonovým směrem, „a tak mě napadlo, že vám popíšu jistý experiment, který před několika lety vymyslel a provedl jeden můj kolega z Institutu noetických věd. Od té doby se ho podařilo replikovat i dále rozvést v laboratořích po celém světě. Vypadá nějak takhle…“

Katherine namířila dálkovým ovladačem na plátno za sebou a na něm se objevil nový obraz: fotografie účastníka testu, který s nasazeným snímačem mozkové aktivity sedí ve tmě před obrazovkou.

„Zatímco speciálním zařízením monitorujeme mozkové vlny subjektu,“ spustila, „promítáme mu nahodilý sled snímků. Ty spadají do tří různých kategorií: děsivé násilí, meditativní klid nebo explicitní sexuální výjevy. Protože každý jednotlivý typ aktivuje jinou část mozku, můžeme v reálném čase sledovat, jak jeho mysl na snímky reaguje.“

Znovu stiskla ovladač a za ní se objevil graf mozkových vln s občasnými výkyvy – každý z nich byl zvýrazněný příslušnou barvou podle toho, jaký druh snímku se právě zobrazoval. „Podle očekávání se s každým specifickým snímkem aktivují odpovídající části mozku. Zatím všemu rozumíte?“

Diváci dychtivě přikývli.

„Výborně,“ usmála se Katherine a nechala si zvětšit vodorovnou osu grafu. „Tahle časová linka velmi přesně zachycuje, v kterém okamžiku počítač zobrazil nový, zcela náhodně vybraný snímek, a v kterém okamžiku se aktivovalo dané mozkové centrum.“

Langdon zatím nechápal, kam tím vším míří.

„Pokud si křivku zvětšíme ještě víc,“ řekla Katherine a několikrát zmáčkla ovladač, aby na plátně získala obraz jen velmi krátkého časového úseku, „dostaneme se až na úroveň milisekund… a odhalíme obrovský problém.“

Pak se odmlčela, ale v sále to po několika vteřinách začalo šumět úžasem. Langdon byl stejně zmatený jako ostatní. Podle grafu se totiž mozek testovaného subjektu aktivoval ještě předtím, než počítač zobrazil nový snímek.

„Jak sami zřetelně vidíte,“ pronesla Katherine, „tento muž vnímá jednotlivé snímky příliš brzy. Odpovídající části jeho mozku se aktivují celých čtyři sta milisekund předtím, než se snímek objeví. Jeho vědomí nějak předem ví, jaký typ snímku za okamžik uvidí.“ Opět se usmála. „A to ještě není to nejpodivnější…“

V sále zavládlo hrobové ticho.

„Jak se ukázalo,“ pokračovala Katherine, „mozek reaguje nejen předtím, než se snímek zobrazí, ale dokonce ještě předtím, než generátor náhodných čísel v počítači vůbec nějaký snímek vybere! Vypadá to, že mozek realitu ani tak nepředpovídá… jako spíš sám vytváří.“

Všichni kolem Langdona seděli naprosto ohromeni. On sám věděl, že přesně tatáž představa – totiž že lidské myšlenky vytvářejí realitu – se nachází v jádru většiny významných spirituálních učení.

Buddha: Svými myšlenkami tvoříme svět.

Ježíš: Všecko, oč v modlitbě prosíte, to budete mít.

Hinduismus: Ty sám máš moc boží.

A tento koncept reflektovali i moderní progresivní myslitelé a umělečtí géniové. Businessový guru Robin Sharma prohlásil: Všechno se tvoří dvakrát; nejprve v mysli a potom v realitě. Nejslavnější citát Pabla Picassa říká: Vše, co si dokážete představit, je skutečné.

Vtom Langdona vyrušilo zaklepání a Vladislavský sál v jeho mysli se rozplynul. Rázem byl zpátky ve sprše a slyšel, jak se otevírají dveře koupelny. Přes průsvitnou zástěnu rozeznal nejasný obrys postavy a vydechl si úlevou. Díky Bohu, že už je zpátky. Katherine se nejspíš doslechla o tom, co se v hotelu seběhlo, a rozhodla se rychle vrátit.

„Už budu,“ zavolal Langdon, vypnul horkou vodu a obvyklé opláchnutí studenou se protentokrát rozhodl vynechat. Ledové vody už jsem si dneska užil dost. Popadl osušku přehozenou přes zavřené dveře sprchy, omotal si ji kolem pasu a dveře otevřel. „Katherine –“

Ihned se zarazil.

V koupelně nestála Katherine.

Ocitl se tváří v tvář kostnatému muži v kožené bundě.

„Kdo sakra jste?!“ uhodil na něj Langdon. A jak jste se sem dostal?!

Vetřelec se s vážným výrazem přiblížil ještě víc. „Pan Robert Langdon?“ zeptal se s výrazným českým přízvukem. „Dobré ráno. Jsem kapitán Janáček z Úřadu pro zahraniční styky a informace. Dovolil jsem si ve vašem pokoji zabavit váš pas. Doufám, že nemáte nic proti.“

Zabavit můj pas? Langdon si navzdory osušce připadal před tímhle cizím chlapem úplně nahý. „Promiňte, kdo že jste?“

Muž mu ukázal svůj průkaz, ale Langdon v zapařené koupelně nerozeznal prakticky nic víc než hrdý emblém zmíněné organizace: lva vztyčeného na zadních. Lev ve skoku? Šlo o poměrně běžný symbol, který shodou okolností používala také přípravná škola Langdonovy alma mater, ačkoliv bylo poměrně jisté, že tenhle chlap na Phillips Exeter Academy nikdy nechodil.

„Jsem z ÚZSI,“ odpověděl muž nevrle. „To je česká státní zpravodajská služba.“

Ty jako agent zpravodajských služeb rozhodně nevypadáš, blesklo Langdonovi hlavou. Muž měl krhavé a lesklé oči, neučesané prořídlé vlasy a pod koženou bundou značně pomačkanou košili.

„Dobře mě poslouchejte, pane Langdone.“ Čech k němu přistoupil ještě blíž, jako by záměrně chtěl překročit nějakou neviditelnou hranici, která je rozdělovala. „Právě jste evakuoval pětihvězdičkový hotel. Buď mi pro to poskytnete hodně dobré vysvětlení, nebo vás na místě zatknu.“

Langdon marně hledal slova. „Já… hrozně mě to mrzí,“ vykoktal. „Vysvětluje se to dost těžko, pane kapitáne. Nechal jsem se unést.“

„To tedy ano, a hodně,“ odsekl muž s nehybným výrazem. „Proč jste spustil alarm?“

Langdon viděl, že nemá na vybranou a musí s pravdou ven. „Myslel jsem si, že dojde k výbuchu.“

Muž téměř nereagoval, jen mu nepatrně zacukalo huňaté obočí. „Zajímavé. A co ten výbuch mělo způsobit?“

„Nevím… nejspíš bomba.“

„Aha. Nejspíš bomba. Takže vy jste se bál, že je tu v hotelu bomba… a přitom jste vběhl dovnitř do budovy a po schodech do tohohle apartmá?“

„Abych varoval svoji… přítelkyni.“

Muž si z bundy vyndal zápisník a otevřel ho. „Vaše přítelkyně je paní Katherine Solomonová?“

Sotva Langdon to jméno z kapitánových úst uslyšel, přeběhl mu mráz po zádech. Situace každým okamžikem získávala na vážnosti. „Přesně tak. Jenže už tady nebyla.“

„Aha. Tudíž jste věděl, že vaše přítelkyně je v bezpečí, ale místo toho, abyste se vrátil po schodech, jste raději vyskočil z okna a riskoval, že se utopíte v ledové řece?“

Langdon musel uznat, že svému jednání sám nerozumí. „Zpanikařil jsem. Najednou začal odbíjet kostelní zvon… Znělo to zlověstně.“

„Zlověstně?“ Muže jako by se to dotklo. „Tomu vyzvánění se říká Anděl Páně, pane profesore. Zdejší zvony tu v sedm hodin svolávají k ranní modlitbě. Čekal bych, že tohle budete vědět.“

„Ano, jistě, jenže v tu chvíli jsem nebyl schopný přemýšlet. To vyzvánění ve mně probudilo pocit, že mi… já nevím… vypršel čas. Viděl jsem předtím ve vestibulu policii –“

„Vypršel čas? Takže… ta vaše bomba byla časovaná? Nastavená na sedmou hodinu?“

Nebyla to žádná moje bomba! Langdon měl co dělat, aby se ovládl. „Ne, jen jsem byl hrozně zmatený a jednal jsem impulzivně. Samozřejmě zaplatím všechny –“

„Platit nic nemusíte,“ přerušil ho muž o něco smířlivějším tónem. „Že se člověk splete, to je úplně normální. O to mi tu nejde. Jen se snažím pochopit, proč jste si vůbec myslel, že by tu mělo dojít k výbuchu. Kde jste k té informaci přišel?“

Tohle mu říct nemůžu, věděl Langdon. Jeho skutečné pohnutky byly nevěrohodné – příliš nepravděpodobné na to, aby se jim dalo uvěřit – a upřímné doznání by se tedy snadno mohlo obrátit proti němu. V životě by mi to neuvěřil. Langdona najednou napadlo, že možná bude potřebovat právníka.

„Pane Langdone?“ pobídl ho muž.

Vážený harvardský profesor, který si celou dobu přidržoval osušku omotanou kolem pasu, nervózně přešlápl. „Jak jsem říkal, byl jsem zmatený. Vycházel jsem z mylných informací.“

Kapitán přimhouřil oči, přistoupil k Langdonovi ještě o krok blíž a ztišil hlas. „Kdepak, pane profesore, v tomhle problém není. Problém je v tom, že jste měl informace naopak správné. Dokonce naprosto přesné.“

„Teď vám nerozumím.“

Muž si ho zkoumavě prohlížel. „Že ne?“

Langdon zavrtěl hlavou.

„Pane profesore,“ pronesl kapitán ledově. „Můj tým dnes časně ráno v tomto hotelu objevil a zneškodnil bombu. Byla nastavená tak, aby vybuchla přesně v sedm hodin.“

KAPITOLA 9

Golem v mihotavém svitu svíček ještě jednou pohlédl na fotografii na stěně. Potom svíčky sfoukl a svůj posvátný prostor opustil.

Jsem znovuzrozený.

Zalitý efemérní září svého bytu vstoupil do šatny. Plášť s kápí a boty ležely odhozené na podlaze, kde je ve spěchu zanechal, aby mohl přijmout Éter. Tuto cestu podnikal vždy neoděný, bez jakýchkoli doplňků a v dokonalé tmě.

Teď svůj kostým pečlivě pověsil a ometl kousky zaschlého jílu, které zůstaly přichycené na límci. Turisty jeho vzezření často viditelně vyplašilo, ale místní mu téměř nevěnovali pozornost. Praha byla městem dramatu a fantazie a po ulicích se tu pravidelně promenovaly osoby převlečené za bájné postavy ze zdejších dějin – slavní duchové, čarodějnice, osudem pronásledovaní milenci, umučení světci… i tenhle nestvůrný obr z jílu.

Nejstarší pražská legenda.

Mystický ochránce… stejně jako já.

Golem znal příběh hliněného monstra nazpaměť, protože šlo zároveň o příběh jeho samého – strážná duše… uvězněná v hmotné podobě… s úkolem obětovat vlastní pohodlí a nést břemeno cizí bolesti.

Podle legendy ze šestnáctého století mocný rabín jménem Jehuda Löw nakopal na břehu Vltavy mokrý jíl a uplácal z něj obřího panáka, který měl ochraňovat jeho lid. Pomocí kabalistické magie vepsal na čelo neživého strážce jediné hebrejské slovo a hliněný netvor se okamžitě probudil k životu, ovládnut duší z jiného světa.

Tím slovem na jeho čele bylo תםא – emet. Pravda.

Rabín dal svému stvoření jméno golem – z hebrejského výrazu pro „surový materiál“ –, podle jílovité hlíny, z níž obra uplácal. Golem poté střežil ulice židovského ghetta, ochraňoval lidi v ohrožení, zabíjel zločince a staral se o bezpečí celé komunity.

Jenže v tomto místě nabrala legenda zlověstný směr.

Obr začal být osamělý a zděšený svým vlastním násilným chováním, až se nakonec obrátil proti svému stvořiteli. Rabínovi se útok jen tak tak podařilo přežít díky tomu, že v poslední chvíli zoufale natáhl ruku a rozmazal jedno z hebrejských písmen na obrově čele.

Tím, že odstranil znak alef, א, změnilo se hebrejské slovo pro pravdu – emet – v něco mnohem temnějšího – met, hebrejský výraz pro mrtvé.

Z תםא se stalo תם.

Z pravdy… smrt.

Obr se bez známky života zhroutil na zem.

Rabín, stojící nad svým padlým výtvorem, nehodlal nic ponechat náhodě. Honem hliněné tělo rozbil a jeho části ukryl na půdě pražské Staronové synagogy, kde by hliněné střepy údajně měly ležet dodnes, nad starodávným hřbitovem, na němž nyní spočívá i sám rabi Löw.

Právě na tom hřbitově moje cesta začala, pomyslel si Golem, zatímco hleděl na svůj nehybně visící kostým. Jsem Golem. Další vtělení v koloběhu duší.

I on byl přivolán coby strážce – ochránce ženy, jejíž fotografie visela na stěně jeho svatyně. Ta žena se však nikdy nesmí dozvědět o jeho existenci ani o tom, co pro ni udělal. A zejména o tom, co teprve brzy udělám.

Už zabil jednoho z jejích nejprohnanějších zrádců, Brigitu Gessnerovou. V duchu dosud slyšel ozvěnu jejího hlasu, když se mu zoufale přiznávala ke všemu, čeho se ona a její spoluspiklenci dopustili.

Někteří z ostatních zrádců se nacházeli také tady v Praze, kde je měl Golem na dosah. Jiní byli tisíce kilometrů daleko – mocné postavy skryté ve stínech.

Nedopřeju si oddechu, dokud je všechny nestihne trest.

Napadal ho jediný způsob, jak toho dosáhnout.

Zničím všechno, co vybudovali.

KAPITOLA 10

Zneškodnili bombu?!

Zatímco se Robert Langdon v hotelové ložnici oblékal, myšlenky mu vířily hlavou jako splašené. Nechtělo se mu věřit, že tu policie dnes ráno skutečně zabránila bombovému útoku, a setkání s onou ženou na mostě mu nedávalo smysl už vůbec.

Před několika minutami požádal českého kapitána, zda by si mohl lépe prohlédnout jeho průkaz, čemuž dotyčný neochotně vyhověl. Langdon si potvrdil, že se jmenuje Oldřich Janáček, je mu jednašedesát a pracuje pro ÚZSI, tedy Úřad pro zahraniční styky a informace.

Logo úřadu v podobě lva ve skoku doprovázelo motto Sine ira et studio, což znamená „Bez hněvu a předsudků“, ačkoliv v kapitánově vystupování se dala vytušit přítomnost obojího.

Janáček poslední tři minuty stál ve dveřích Langdonovy ložnice a dohadoval se s někým česky po telefonu, jedním okem však neustále sledoval Langdona.

To si myslí, že mu uteču?

Langdon se oblékl a konečně mu v tlustých pláťácích, roláku a vlněném svetru začalo být trochu teplo. Sebral z komody své věkovité hodinky s Mikymausem a nasadil si je s pocitem, že dnes tuhle připomínku, ať bere vše s nadhledem, bude obzvlášť potřebovat.

„Ne!“ štěkl Janáček vztekle do telefonu. „Tady velím já!“

Potom hovor ukončil a obrátil se k Langdonovi. „To byla vaše chůva. Jde sem nahoru.“

Moje chůva? Langdon nechápal, koho by tím Janáček mohl mít na mysli, zjevně však z příchodu dotyčného nebyl zrovna dvakrát nadšený.

Kapitán měl nezvykle vytáhlou postavu a chodil v mírném předklonu, takže se zdálo, že se každým okamžikem může svalit. Langdon ho následoval do obývacího pokoje, kde se Janáček choval jako doma: zapálil plynový krb, uvelebil se v kožené klubovce a přehodil si jednu hubenou nohu přes druhou.

Sotva si udělal pohodlí, ozval se zvonek ode dveří.

Janáček ukázal ke vstupní hale. „Pusťte ho dál.“

Moje chůva? podivil se Langdon znovu a pak vykročil chodbou ke dveřím.

V hale stál pohledný, zhruba třicetiletý černoch stejně vysoký jako Langdon – něco málo přes metr osmdesát –, s vyholenou hlavou, přátelským úsměvem a ostře řezanými rysy. Na sobě měl modrý blejzr, růžovou košili a hedvábný askot, všechno bezvadně upravené, a vypadal spíš jako nějaký manekýn než jako člověk, se kterým se kapitán Janáček patrně ještě před okamžikem dohadoval.

„Michael Harris,“ představil se muž a natáhl ruku. „Je to pro mě velká čest, pane profesore Langdone.“ Měl americký přízvuk, patrně odněkud z okolí Filadelfie.

„Děkuju,“ hlesl Langdon a potřásl muži pravicí. Ať jste, kdo jste.

„V prvé řadě bych se rád omluvil. Kapitán Janáček měl ještě předtím, než vás začal vyslýchat, kontaktovat naši kancelář.“

„Aha,“ přikývl Langdon, i když mu zatím unikala souvislost. „A vaše kancelář je…?“

Harris se zatvářil překvapeně. „On vám to neřekl?“

„Ne, řekl mi, že jste moje ‚chůva‘.“

Harris se zamračil, ale dál nehnutě stál před vchodem do apartmá. „To si z vás jen utahoval. Já jsem právní atašé americké ambasády. Jsem tu, abych vám pomohl.“

Langdonovi se hluboce ulevilo, že se mu dostane právní podpory, zároveň však v duchu zadoufal, že si atašé nevšimne, jak poničil tu nákladnou kytici tulipánů, kterou jim coby dar na uvítanou poslala velvyslankyně.

„Mým úkolem,“ pronesl Harris tiše, „je zaručit, aby nebyla nijak porušena vaše práva coby Američana v zahraničí, k čemuž, jak se mi doneslo, už dnes ráno ve značné míře došlo.“

Langdon pokrčil rameny. „Kapitán Janáček je poněkud agresivní, ale vzhledem k okolnostem se to asi dá chápat.“

„Jste nesmírně velkorysý,“ podotkl Harris šeptem. „Musím vás však varovat, ať v tomto případě laskavostí raději šetříte. Kapitán Janáček velmi rád využije každou vaši zdvořilost ve svůj prospěch a zdá se, že nastalá situace je značně… nezvyklá?“

Velmi mírně řečeno, pomyslel si Langdon, dosud zcela vykolejený z toho, čeho byl svědkem na mostě.

„Dám vám dobrou radu,“ dodal Harris. „Tenhle hotel i Karlův most jsou obsypané bezpečnostními kamerami, což znamená, že Janáček už zná každou podrobnost toho, co se tu odehrálo. Proto musíte mluvit pravdu. Nelžete.“

„Harrisi!“ houkl z nitra apartmá Janáčkův hlas. „Čekám!“

„Už jdeme!“ odpověděl podle všeho dokonalou češtinou Harris a věnoval Langdonovi povzbudivý pohled. „Můžeme?“

Kapitána našli usazeného před krbem, kde v klidu potahoval z místní cigarety značky Petra. Právě zaklonil hlavu a vyfoukl kouř přímo nad sebe.

Tak tohle tedy bylo naše nekuřácké apartmá…

„Všichni se posadí,“ přikázal Janáček a odklepl popel do květináče na podlaze. „Než začneme, rád bych váš mobil, pane profesore.“ Natáhl vyzáblou ruku.

„Tak to ne, kapitáne,“ zasáhl Harris. „Nemáte nejmenší právo –“

„Stejně ho nemám,“ skočil mu do řeči Langdon. „Ztratil jsem ho v řece.“

„No jistě,“ zabručel Janáček a vyfoukl další oblak kouře. „Což se vám náramně hodí, že? Sedněte si.“

Langdon s Harrisem si zabrali křesla naproti kapitánovi.

„Pane profesore,“ spustil Janáček, „když jste se oblékal, zpochybnil jste můj postup při řešení nastalé situace. Divil jste se, jak je možné, že jsem v okamžiku, kdy jsme objevili bombu, nenechal celý hotel vyklidit.“

„Překvapilo mě to, ale nezpochybňoval jsem –“

„Pane Harrisi?“ obrátil se Janáček k atašé a znovu potáhl z cigarety. „Co kdybyste to panu profesorovi vysvětlil vy?“

„S radostí,“ reagoval nevzrušeně Harris. „Je to samozřejmě rozumná otázka, ale ačkoliv neznám konkrétní procedurální metody kapitána Janáčka, můžu rozhodně potvrdit, že jeho jednání je v souladu s obecnými protiteroristickými strategiemi. Každý medializovaný útok, a to i nezdařený, jenom podněcuje teroristy k dalším akcím. V ideálním případě, je-li to možné, je tedy třeba zneškodnit hrozbu, předstírat, že k ničemu nedošlo, a nedopřát teroristům absolutně žádnou publicitu.“

„Dobře.“ Langdona okamžitě napadlo, kolika teroristickým útokům se asi denně podaří zabránit bez vědomí veřejnosti.

Janáček se opřel lokty o kolena a naklonil se k Langdonovi. „Ještě nějaké otázky?“

„Ne.“

„Výborně, v tom případě bych tedy rád položil tu svou… protože mám jen jednu. A vy jste mi na ni zatím neposkytl odpověď.“ Janáček znovu potáhl z cigarety a svoji otázku pronesl pomalu, jako kdyby hovořil s dítětem. „Pane profesore… jak přesně jste o té bombě věděl?“

„Ale já o ní nevěděl,“ namítl Langdon. „Jenom jsem –“

„Spustil jste alarm!“ vybuchl Janáček. „Něco jste vědět musel! A prosím vás, už mi laskavě neopakujte, že je to složité. Já vím, že jste věhlasný učenec, ale já taky nejsem úplný blb. Jsem si naprosto jistý, že tu vaši složitost budu schopný pochopit.“

„Pane Langdone,“ pronesl poklidným tónem Harris. „Tohle je ta pravá chvíle; prostě nám povězte pravdu.“

Langdon zhluboka nasál vzduch a zadoufal, že se Janovo evangelium nemýlí, když tvrdí: „Pravda vás osvobodí.“

KAPITOLA 11

Redaktor Jonas Faukman několikrát klikl na myš, aby popohnal svůj bootující terminál. K soukromému SVW měli mít přístup jen dva lidé na světě – Katherine sama a od dnešního odpoledne také její redaktor.

Jak se tam mohl dostat někdo zvenčí?!

Faukmanovi se dělalo mdlo při představě, co všechno mohlo uniknout – veškeré Katherininy vědecké výzkumy, její poznámky, a hlavně: rukopis sám. Tak dělej! pobízel svůj počítač.

Mladý technik z ochrany dat mu stál za zády, hleděl mu přes rameno a nervózně si pobrukoval, což ke zklidnění Faukmanových rozjitřených nervů vůbec nepřispívalo. Když systém konečně naběhl, Faukman otevřel příslušnou složku a klikl na ikonu, pod níž se skrýval přístup na serverový oddíl označený „KOV“ – Solomonová: Kniha o vědomí.

Faukman si Katherinin přístupový kód napsal na kartičku, kterou si bezpečně uložil do šuplíku, ale než ji vůbec mohl vyndat, počítač vydal nezvyklý zvuk – třikrát rychle po sobě zapípal. Faukman se otočil k obrazovce v očekávání, že na ní spatří Katherinino přihlašovací okno, jenže místo něj viděl sytě červené chybové hlášení.

ODDÍL NENALEZEN.

„Co to má…?“ Faukman klikl na ikonu KOV ještě jednou. Ozvalo se trojí krátké pípnutí a následovalo totéž chybové hlášení. Oddíl nenalezen? Faukman se obrátil k Alexovi. „Celý oddíl je… fuč?!“ Když odpoledne Katherinino heslo zkoušel, oddíl tam ještě byl. Kam zmizel?!

Mladík se sehnul vedle redaktora a převzal jeho klávesnici a myš. Faukman se zadrženým dechem sledoval, jak mu prsty létají po klávesách. Všechny pokusy však přinesly tentýž výsledek. Tři hlasitá pípnutí.

ODDÍL NENALEZEN.

„Buďte v klidu,“ pronesl mladík hlasem, v němž nebylo po klidu ani stopy. „Tohle jen znamená, že když se snažili zahladit stopy, vyčistili celou tu partišnu.“

„Cože?“

„To znamená, že vymazali ten oddíl. Vaše data –“

„Já vím, co to znamená. Chcete mi říct, že někdo smazal veškerý výzkum a rukopis uložený pod tímhle titulem?“

„Jo. To je běžná hackerská praxe. Je pak mnohem těžší hackery vystopovat.“ Znovu začal ťukat do klávesnice. „Nebojte se, pane Faukmane, máme záložní systémy a všechna vaše data pořád existují v duplicitním úložišti. To se nachází v našem distribučním skladu v Marylandu. Už se tam přihlašuju, abych data obnovil.“

Alexovy prsty létaly po klávesách jako splašené. „Stačí se přihlásit ke vzdálenému oddílu a zkopírovat –“

Počítač opět třikrát krátce zapípal. Na obrazovce se objevilo důvěrně známé dialogové okno.

ODDÍL NENALEZEN.

Mladík vytřeštil oči ještě víc a pokusil se o přístup k záložnímu serveru znovu.

ODDÍL NENALEZEN.

„Do prdele,“ zaklel.

Faukmanovi se najednou sevřel žaludek. Katherinin oddíl zmizel z obou serverů?! A s ním i její rukopis a všechny poznámky?

Alex Conan vyskočil a zamířil ke dveřím. „Musím se vrátit ke svému terminálu. Tohle se mi ještě nikdy nestalo – je to vážné nabourání systému.“

Nepovídej!

Faukman zůstal otupěle sedět v křesle a poslouchal, jak se mladíkovy kroky vzdalují chodbou. „Já ty soubory potřebuju, Alexi!“ zavolal za ním. „Moje autorka mi svěřila rok svojí práce!“

***

Pan Finch v Londýně v průběhu celé noci sledoval měnící se situaci.

Nejdřív Brigita Gessnerová. Neurovědkyně mu poslala silně zneklidňující zprávu ohledně rukopisu Katherine Solomonové a pak jako by se vypařila z povrchu zemského. Naprosté mlčení.

Potom sama Katherine Solomonová. Před pětatřiceti minutami udělala v Praze něco tak nečekaného, že se to zkrátka a dobře nedalo ignorovat. Bylo třeba okamžitě jednat.

Finch zvažoval, že uvědomí své nadřízené ve Spojených státech, jenže tam teď všichni spali a on koneckonců dostal „plnou výkonnou moc“ ke strategickým rozhodnutím. Postavení jeho nadřízených totiž vyžadovalo, aby mohli věrohodně popřít jakoukoliv spojitost s eticky rozporuplnými operacemi.

Operacemi jako tahle, pomyslel si Finch. Dobře věděl, že jeho šéfové si vysloveně nepřejí být obeznámeni s tím, jak svých výsledků dosahuje.

A tak se během několika minut poté, co se o činu doktorky Solomonové dozvěděl, rozhodl, že bude důvěřovat svým instinktům, a stiskl spoušť: vydal rozkaz sestávající jen ze dvou slov.

Provést akci.

Jeho lidé v Praze i v New Yorku byli v pohotovosti a přijetí rozkazu ihned potvrdili.

KAPITOLA 12

„Je tohle ta žena, kterou jste viděl?“ zeptal se kapitán Janáček a zvedl tablet. Na obrazovce běželo zrnité video zachycující onu ženu s černými trny kolem hlavy a s kopím v ruce.

Janáček a atašé Harris teď u krbu seděli naproti Langdonovi.

„Ano, to je ona,“ potvrdil Langdon a rázem si vybavil, jaká ho při jejím spatření zaplavila panika.

„Podle záznamů z bezpečnostních kamer,“ řekl Janáček, „jste šel po mostě, zhruba v polovině jste minul tuhle osobu, zastavil jste se, abyste ji oslovil, a pak jste se zničehonic rozeběhl sem a evakuoval hotel. Co vám ta žena řekla?“

„Nic,“ odpověděl Langdon. „Vůbec si mě nevšímala a šla dál.“

„Neřekla vám nic?“ zasmál se Janáček. „Pane profesore, jestli vám neřekla nic… proč jste zpanikařil?“

Harris se tvářil stejně nechápavě.

„Měla na hlavě tu divnou ostnatou korunu… a nesla kopí,“ vysvětlil Langdon. „Taky se za ní táhl velice silný zápach.“ Langdon si okamžitě uvědomil, jak uhozeně to musí znít.

Kapitán pozvedl obočí. „Vám se nelíbilo, jak páchla? Tak jste utekl?“

„Byl to zápach… smrti.“

Janáček na něj upřeně zíral. „Smrti? A jak přesně páchne smrt?“

„Já nevím… jako rozklad, síra, tlení… Je to složité –“

„Pane profesore Langdone!“ štěkl na něj Janáček. „Jak jste věděl, že tuhle budovu je třeba evakuovat?“

„Kapitáne,“ vložil se mezi ně Harris, „nechcete panu Langdonovi poskytnout chvíli času na to, aby nám všechno sám vysvětlil?“

Janáček zaťukal propiskou do zápisníku, ale z profesora ani na okamžik nespustil zrak.

Langdon se zhluboka nadechl. No dobře, jak je libo.

„Včera večer,“ spustil co nejvěcnějším tónem, „měla moje kolegyně Katherine Solomonová přednášku na Pražském hradě. Potom jsme se společně odebrali sem do hotelu a dole v baru jsme si dali drink. Byla s námi jistá známá česká neurovědkyně – doktorka Brigita Gessnerová –, na jejíž popud vlastně Katherine do Prahy přijela. Doktorka Gessnerová trvala na tom, ať Katherine ochutná zdejší absint, což Katherine udělala a měla po něm včera v noci zlé sny.“

Janáček si dělal poznámky. „Pokračujte.“

„Někdy kolem půl druhé,“ navázal Langdon, „se Katherine probudila z obzvlášť živé noční můry. Byla silně rozrušená. Odvedl jsem ji do tohoto pokoje, usadil ji ke krbu, udělal jí čaj, nechal ji, aby se vzpamatovala, a když se dostatečně uklidnila, vrátili jsme se oba do postele.“

„To od vás bylo ohromně hezké,“ podotkl Janáček. „Ale s tou vaší evakuací to souvisí jak?“

Langdon se odmlčel a přemýšlel, jak by to nejlépe vyjádřil. Potom se v duchu obrnil proti jejich reakci a řekl jim pravdu. „Ten Katherinin sen…“ pronesl co nejklidněji. „Zdálo se jí, že tady v hotelu dojde k děsivému výbuchu.“

Ihned viděl, že takové vysvětlení ani jeden z nich neočekával.

„To je samozřejmě znepokojivé…“ vypravil ze sebe Harris. „Ale co ta žena na mostě? Proč jste se po setkání s ní najednou dal do běhu?“

Langdon si povzdechl a zvolna pokračoval. „Protože v tom Katherinině snu se u naší postele v tomhle apartmá objevila cizí žena. Byla v černém a měla…“ Ukázal na video na iPadu. „Přesně tohle – černou ostnatou korunu. A nesla stříbrné kopí. Šířil se kolem ní pach smrti a sdělila Katherine, že zemře.“ Langdon se odmlčel. „A potom, v tom snu, celý hotel vybuchl a všichni v něm zemřeli.“

„Hovadina!“ ulevil si Janáček česky. „Nevěřím z toho ani slovu.“

Harris se tvářil stejně pochybovačně.

„Já vás naprosto chápu,“ opáčil Langdon. „Sám doteď nevím, jak si to mám vyložit, ale říkám vám pravdu. Když jsem dnes ráno na vlastní oči uviděl tutéž ženu, kterou Katherine viděla ve snu, zpanikařil jsem. Dostal jsem strach, že ten sen mohl být nějaké… já nevím… varování.“

„Varování ve snu?!“ vyštěkl Janáček a následkem jeho výrazného českého přízvuku působil ten scénář ještě neuvěřitelněji. „Tak mi povězte – v tom jasnozřivém snu paní Solomonové, v kolik hodin tam ta bomba vybuchla?“

Langdon se nad tím zamyslel. „To nevím. Žádný čas nezmiňovala.“

„A přece jste vyskočil z okna, abyste odsud unikl, přesně v sedm – ve stejnou chvíli, kdy měla bomba detonovat. Jak jste věděl, že to má být v sedm?“

„Nevěděl jsem to,“ bránil se Langdon. „V kostele začalo odbíjet a mně se to bůhvíproč v hlavě všechno spojilo –“

„Ještě větší hovadina!“ úsečně ho přerušil Janáček, vyskočil na nohy a výhrůžně se k němu naklonil. „Lžete mi!“

Harris se ihned postavil na profesorovu obranu. „To by stačilo, kapitáne.“

„Vážně?“ odsekl Janáček a obrátil se k atašé. „Dnes v sedm ráno – přesně ve chvíli, kdy měla bomba vybuchnout – byli Robert Langdon i Katherine Solomonová příhodně mimo hotel. Zjevně se oba báli o život.“

„To je absurdní!“ zvolal Langdon, který už v sobě nedokázal dál dusit hněv.

„Stejně absurdní jako sen se zápachem síry?!“

„Kapitáne Janáčku,“ pronesl varovně Harris. „Tohle už je přes čáru.“

„Přes kterou čáru?!“ opáčil kapitán. „Na poslední chvíli jsme zabránili teroristickému útoku a máme jasné důkazy, že tihle dva Američané o výbuchu věděli předem. Na alibi o nějakém prorockém snu v žádném případě neskočím!“

Harris na Janáčka upřeně hleděl a bylo zřejmé, že nehodlá ustoupit ani o píď. „Oba dobře víme, že je naprosto nemyslitelné, aby se Robert Langdon s Katherine Solomonovou pokoušeli vyhodit do povětří hotel. Nedává to vůbec žádný smysl.“

„To tedy dává! Katherine Solomonová totiž měla naprosto jasný motiv.“

„Motiv k vyhození hotelu do povětří?!“ Langdon na něj zůstal nevěřícně zírat.

„Samozřejmě,“ potvrdil Janáček. „Při každém kriminálním vyšetřování si pokládám jednoduchou otázku: Kdo by měl ze zločinu prospěch? A tahle osoba, ať je to, kdo chce, je můj hlavní podezřelý.“

„Kapitáne,“ přerušil ho Harris, „jaký prospěch by prosím vás mohla mít Katherine Solomonová –“

„Dovolte mi otázku, pane profesore,“ nenechal ho domluvit Janáček a obrátil se k Langdonovi. „Pokud se nemýlím, paní Solomonová právě píše knihu, je to tak?“

„Ano, píše.“ Přestože se Katherine o knize veřejně zmínila na své včerejší přednášce, Langdona stejně znepokojilo, že o ní tenhle člověk ví.

„A ta kniha, pokud tomu správně rozumím,“ pokračoval Janáček, „obhajuje existenci paranormálních sil, jako je mimosmyslové vnímání, nahlížení do budoucnosti a tak dále – na tyhle věci se paní Solomonová zaměřuje. Připadá mi, že novinový článek o tom, jak tajemný sen pomohl zachránit hotel plný lidí, by značně posílil důvěryhodnost jejích tvrzení… a prodeje její knihy, že?“

Langdon na něj vytřeštil zrak.

„Kapitáne,“ pronesl Harris, zjevně stejně zaskočený. „Vaše domněnka je evidentně –“

„Je to jediné možné vysvětlení!“ zvolal Janáček.

„Vy naznačujete,“ vypravil ze sebe tiše Langdon, „že ta noční můra a evakuace hotelu byly… nějaké naše propagační divadlo?“

Janáček se ušklíbl a dlouze potáhl z cigarety. „Po osmatřiceti letech práce vyšetřovatele, pane profesore, jsem si říkal, že mě už nic nemůže překvapit. Jenže v tomhle dnešním světě sociálních sítí se stejně každou chvíli nestačím divit, co jsou lidi schopní udělat pro trochu publicity… kvůli nějakému ‚virálnímu‘ videu, jak s oblibou říkáte vy Američané. Váš plán byl vlastně velmi mazaný, bezpečný a snadno proveditelný.“

„Jak by prosím vás nastražení bomby mohlo být bezpečné?!“ opáčil Langdon.

Harris jen mlčky přihlížel.

„O to jste se postarali sami,“ odpověděl Janáček. „Bomba, kterou jsme objevili, byla poměrně malá a umístěná v suterénu, kde by napáchala minimální škody. Navíc jste anonymně zavolali na policii, abyste měli jistotu, že ji najdeme ještě předtím, než by mohla někomu ublížit.“

Ti policejní psi ve vestibulu…

„Mimochodem,“ dodal Janáček, „ta ostnatá koruna byl skvělý nápad… to každému utkví v paměti a na záznamech z kamer to nejde přehlédnout.“

Langdonovi se začínalo dělat nevolno. „Naprosto se mýlíte, kapitáne.“

„No, jestli tomuhle skutečně věříte,“ reagoval Janáček, „tak možná sám nevíte, co je pravda. Možná Katherine Solomonovou neznáte tak dobře, jak si myslíte. Možná to všechno připravila za vašimi zády a využila vás jako nic netušícího komplice.“

Langdon se naprosto odmítl touhle představou zabývat.

„Já jsem v odhalování pravdy docela zběhlý, pane profesore,“ pokračoval suše Janáček, „proto se už předem těším, s jakou verzí té historky přijde paní Solomonová. Pokud skutečně měla sen, který se ukázal jako prorocký, tak je možná nevinná. Jenže to by znamenalo, že Katherine Solomonová dokáže věštit budoucnost. Opravdu je podle vás takhle jedinečná, pane profesore?“

Sarkasmus v jeho hlase nenechal Langdona na pochybách, že jeho i Katherine čeká těžký boj. Jsme vinni, dokud neprokážeme svoji nevinu.

„Což mě přivádí k poslední otázce,“ pokračoval Janáček. „Kde se paní Solomonová právě teď nachází?“

„Je na schůzce s kolegyní,“ odpověděl Langdon stroze.

„Kterou?“

„S tou českou neurovědkyní, o které jsem mluvil – doktorkou Gessnerovou.“

„A sešly se v její laboratoři?“

Langdona překvapilo, jak to může vědět.

„Uklidněte se,“ řekl Janáček. „Když jsem v ložnici hledal vaše pasy, našel jsem i tohle.“

Šlo o vzkaz od Katherine. Kapitán ho tedy jen zkoušel.

„V kolik se měly sejít?“

„V osm,“ odpověděl Langdon.

Janáček se podíval na hodinky. „Což je za pár minut. Kde je ta laboratoř?“

Langdon se předešlého večera dozvěděl, že laboratoř doktorky Gessnerové se nachází v jisté pražské historické památce: v bastionu U Božích muk, malé středověké pevnosti ležící mimo centrum města, zrenovované v ultramoderní výzkumné středisko. „Zavolám Katherine,“ navrhl, protože tušil, že by si asi nepřála podstupovat výslech za přítomnosti doktorky Gessnerové. „Určitě se hned vrátí zpá–“

„Kde je ta laboratoř?!“ vybuchl Janáček, protáhl se kolem Harrise a zastavil se jen pár centimetrů před Langdonovým obličejem. „Klidně vás na místě zatknu, pane profesore, a váš konzulát se bude několik týdnů prodírat všemožnými protokoly.“

Langdon se nenechal zastrašit. „Rád bych si s panem Harrisem promluvil v soukromí.“

„Máte poslední možnost,“ vyštěkl Janáček. „Kde je ta laboratoř?“

Následovalo dlouhé ticho a slova, která ho nakonec přerušila, připadala Langdonovi jako dýka vražená do zad.

„V bastionu U Božích muk,“ pronesl Harris bezvýrazně. „Čtyři kilometry odsud.“

KAPITOLA 13

Když ho kapitán Janáček vedl přes hotelový vestibul, připadal si Robert Langdon jako kriminálník. U recepce se kapitánovi rozezvonil telefon a on ustoupil stranou, aby mohl hovor přijmout v soukromí.

„Pane profesore,“ zašeptal Harris, aby využil chvíle, kdy zůstali o samotě. „Prosím vás, abyste tomu rozuměl – kapitán Janáček dobře ví, kde se ta laboratoř nachází. Hrál to na vás, aby vás mohl obvinit z maření úředního výkonu. Proto jsem mu to řekl, jinak by vás opravdu na místě zatkl.“

Hm… tak díky.

„Dost řečí!“ rozkřikl se Janáček česky, sotva ukončil svůj hovor, a zamířil přes vestibul k Langdonovi. „Jdeme!“

Langdon poslušně následoval jeho a Harrise z hotelu do řídce padajícího sněhu. V únoru se rozednívalo pozdě, teď už však slunce konečně stálo nad obzorem a zalévalo město našedlým přísvitem. Když došli k obrubníku, Harris vzhlédl od svého mobilu a oznámil: „Kapitáne, informoval jsem o všem velvyslankyni.“

„Madam velvyslankyni osobně?“ uchechtl se Janáček. „To nevěříte vlastnímu úsudku?“

„Nevěřím vašemu úsudku,“ opáčil Harris nevzrušeně. „Vzhledem k vážnosti vašich obvinění a k význačnosti obviněných osob je mojí povinností zapojit ambasádu na té nejvyšší úrovni.“

„Jak myslíte,“ ušklíbl se Janáček a mávl nad tím rukou. „Pan Langdon se bez vás určitě obejde.“

„Omyl,“ opáčil Harris. „Vezmu pana Langdona na ambasádu s sebou. Může tam pohodlně počkat, než přivezete paní Solomonovou.“

Langdon rozhodně nehodlal nechat Katherine s Janáčkem o samotě a už se chystal něco namítnout, když vtom se kapitán hlasitě rozesmál. „Pane Harrisi, vy samozřejmě odjet můžete, ale můj podezřelý, pan Langdon, mě doprovodí do laboratoře.“

„Podezřelý?“ opáčil Harris. „Z ničeho jste ho neobvinil a má plné právo –“

„Jestli chcete, klidně ho obviním. Vzhledem k tomu, že evakuoval jeden z nejlepších pražských hotelů a hájí se nějakým fantasmagorickým snem, není to nejmenší problém.“

Harris zmlknul a zvažoval své možnosti. Po chvíli se s vážnou tváří obrátil k Langdonovi. „Pane profesore, požádal jsem o mimořádné setkání s paní velvyslankyní. Zvládnete to zhruba půl hodiny sám?“

„Určitě,“ ujistil ho Langdon.

„Dobře. Seznámím paní velvyslankyni se situací a pak za vámi přijedu do laboratoře – možná přivezu paní velvyslankyni s sebou.“

„Děkuju,“ přikývl Langdon. „Pevně věřím, že jakmile si promluvíme s Katherine, všechno se vysvětlí.“

Harris se otočil k Janáčkovi, který si mezitím zapálil další cigaretu. „Kapitáne, mějte na paměti, že ambasáda sleduje každý váš pohyb. Nedokážeme zabránit tomu, abyste se choval nezdvořile, ale pokud se opovážíte překročit jakoukoliv etickou nebo právní –“

„Jasně,“ zarazil ho Janáček s cigaretou přilepenou na spodním rtu. Odvrátil se a mávl na auto zaparkované opodál. To okamžitě nastartovalo, vyrazilo ke skupince a zastavilo smykem jen pár centimetrů od nich.

Langdon uskočil. Dávej pozor!

Černá Škoda Octavia měla na obou bocích logo ÚZSI. Janáček otevřel zadní dveře a pokynul Langdonovi, ať nasedne.

Když si profesor vlezl dovnitř, Janáček se obrátil k Harrisovi. „Varuju vás, pane atašé. Radši si pospěšte. Nehodlám s výslechem paní Solomonové na nikoho čekat.“

***

Taxík Michaela Harrise se rozjel od Four Seasons. Řidič spustil pravý blinkr, protože Harrise patrně pokládal za důvěřivého amerického turistu, který nemá ponětí, kudy se k americké ambasádě jede – dokonalá příležitost trochu si nafouknout rito.

„Jeďte přes Mánesův most, sakra!“ křikl na něj Harris nevybíravou češtinou. „Spěchám!“

Taxikář vykulil oči a strhl volant doleva. Místní vždycky překvapilo, když na ně nějaký Američan promluvil česky – obzvlášť pokud tím Američanem byl metr osmdesát vysoký černoch v dokonale padnoucím obleku.

Michael Okhu Harris pocházel z bohaté filadelfské rodiny a vychovala ho převážně jeho chůva, přistěhovalkyně z Brna. Na výslovnou žádost jeho rodičů mluvila s chlapcem jenom česky, a tak byl Michael v patnácti letech dokonale bilingvní. Po absolvování právnické fakulty na UCLA se Harris rozhodl své jazykové schopnosti zužitkovat a ucházel se o místo na americké ambasádě v Praze – exotickém městě s příslibem vynikající kuchyně, krásných žen a zajímavé práce.

V posledních týdnech však tato práce začala být na jeho vkus zajímavá až moc. A dnes ráno získalo slovo „zajímavý“ ještě zcela nový rozměr.

Události, k nimž došlo na Karlově mostě, zůstávaly Harrisovi záhadou. Janáčkovo tvrzení, že se jedná o jakési propagační divadlo na podporu chystané knihy Katherine Solomonové, mu připadlo silně přitažené za vlasy, musel však připustit, že určitou bizarní logiku by to mělo; samotného ho vždy překvapovalo, kam až jsou lidé ochotní zajít, aby pomohli své kariéře.

Mě nevyjímaje, připomněl si v duchu.

Už několik měsíců plnil pro velvyslankyni jisté „neoficiální“ úkoly, a přestože nešlo o nic vysloveně nelegálního, bylo to na hraně… a rozhodně nemorální. Nicméně vedlejší finanční odměny, které s tím souvisely, a osobní nátlak velvyslankyně Harrisovi znemožňovaly tuto práci odmítnout. Doufám, že se to nakonec neobrátí proti mně, říkal si.

Měl však nepříjemné tušení, že přesně k tomuhle dojde.

KAPITOLA 14

Na Starém Městě se právě Golem proplétal labyrintem uliček v okolí svého bytu. Nepřehledná změť úzkých pasáží, z nichž některé byly jen dva metry široké, se kroutila starobylou čtvrtí jako úponky vinné révy.

Golem za chůze zhluboka nasával studený vzduch a vpouštěl ho hluboko do plic, aby si tímto způsobem přeladil svou mysl. Setkání s Éterem ho pokaždé odpoutalo od hmotné reality, ale zároveň vyburcovalo jeho smysly.

Musíš zůstat ve střehu. Máš práci.

K provedení svého odvetného plánu potřeboval jistý specifický střípek informací, který zatím nevlastnil. Musel postupovat s maximální obezřetností; kdyby někde zanechal sebemenší stopu, která by naznačovala, po čem pátrá, mohlo by ho to prozradit. Z toho důvodu si svůj následující cíl vybíral velmi pečlivě – muselo jít o tiché místo, kde se k odpovědím dokáže dostat anonymně.

Oblékl se dnes obyčejně: kalhoty, košile, zimní bunda, teplá kšiltovka a sluneční brýle, které mu zakrývaly většinu obličeje. Tenhle úbor nosil mnohem častěji než svůj kostým, i když ty chvíle, kdy se po ulicích pohyboval coby Golem, měl raději, protože tehdy jeho vnější vzezření zrcadlilo jeho duši – byl mocný ochránce z jiného světa.

Kostým měl i další, zcela světskou výhodu. Praha byla město pod neustálým dohledem a kamery se softwarem na rozpoznávání obličejů se nacházely na všech veřejných prostranstvích. Povídalo se, že zdejší vášeň pro kostýmy a masky vychází čistě z toho, jak si zdejší občané chtějí užít aspoň prchavou chvilku v anonymitě. A tak když Golem anonymitu skutečně potřeboval, nacházel ji pod tlustou vrstvou jílu, která mu poskytovala jedinečnou možnost přesouvat se hmotným světem naprosto svobodně.

Včera večer se však jako Golem neoblékl proto, aby utajil svoji totožnost před kamerami, ale aby skryl svoji tvář před doktorkou Gessnerovou. A nahnal jí strach. Hrůza z jeho vzezření nepochybně přispěla k tomu, že mu vyzradila svá nejhlubší tajemství; Golem se dosud snažil poskládat si v hlavě všechno, co se od ní dozvěděl.

O té nestvůrnosti, kterou tu v podzemí vybudovali…

O jejích partnerech…

A mimoděk i o tom… jak by to všechno mohl zničit.

Právě se vynořil do trochu větší ulice, Melantrichovy. I ta byla pořád příliš úzká na to, aby tudy projelo byť jen jedno auto, ale nacházelo se tu několik obchůdků a kaváren, které právě otevíraly. Bludištěm osobitých klikatých uliček se začínaly potulovat hrstky turistů, popíjeli kávu a fotili se.

Golem zahnul doprava a prošel kolem Muzea sexuálních pomůcek a hraček, s ukázkami všelijakých vynálezů určených k potěše lidského těla. Tohle ho nijak nelákalo; Éter mu poskytoval vyvrcholení mnohem uspokojivější než tělesná rozkoš.

Přesto mu křiklavé obrazy ve výkladní skříni muzea vyvolaly v mysli vzpomínku na ni… v objetí jejího milence. Z té představy se mu udělalo zle. Už před časem dospěl k závěru, že když ji toho muže zbaví, jak nejrychleji to půjde, vlastně jí tím prokáže laskavost. Jeho smrt ji pochopitelně zarmoutí, Golem však veškerou bolest přijme místo ní a pomůže jí zapomenout.

Posláním golema je nést břemeno slabší duše.

Když dospěl na Staroměstské náměstí, obklopila ho vůně pečených kaštanů a mečení dud, na něž hráli místní pouliční muzikanti. Po rozlehlé dlažbě pokryté tajícím sněhem už se procházely i početnější skupiny ranních turistů, z nichž některé se shromáždily pod orlojem, aby mohly sledovat promenádu svatých.

Opodál několik lidí v kostýmech nabízelo turistům za úplatu společné focení. Muži měli dlouhá tmavá roucha, cylindry a dramatický harlekýnský mejkap: obličeje úplně bílé, s výjimkou začerněných očních důlků.

Oportunisti, pomyslel si, protože silně pochyboval, že by tito muži skutečně patřili k nechvalně proslulé pražské Církvi satanově. Od té doby, co Daily Mail zveřejnil článek s titulem „Na vlastní oči: pražský satanistický rituál ‚Temných harlekýnů‘“, včetně potajmu pořízených fotografií, se turisté zjevně mohli přetrhnout, aby si tu pořídili momentku s pravým satanistou.

Náboženství a okultní vědy tvořily nedílnou součást pražského koloritu a návštěvníci tu na ulicích každou chvíli potkávali anděly, světce, ďábly a různé prastaré mytologické postavy. Na náměstí, před hotelem U Prince, často stávala herečka převlečená za černého anděla, roztahovala temná křídla a pobízela hosty dovnitř do zdejší slavné podzemní jeskyně, známé jako Black Angel’s Bar.

V tuto hodinu zřejmě černě okřídlený anděl spal doma v posteli a elegantní průchod do hotelu byl opuštěný, přesně jak Golem předpokládal. Vklouzl dovnitř a pustil se po točitém schodišti dolů. Právě tady plánoval nalézt odpovědi.

Black Angel’s Bar se nacházel v gotické kamenné jeskyni z dvanáctého století několik podlaží pod hotelem. Tradovalo se, že tu dělníci při restauračních pracích narazili na tajnou komnatu s truhlicí, v níž byly ukryté dávné deníky jakéhosi Aloise Krchy. Ty obsahovaly recepty na exotické koktejly a mystické elixíry z dob dávno minulých, z nichž některé údajně měly čarovnou moc. Turisté sem chodili v naději, že na slavném místním mottu – ZDE SE SPLNÍ I NEMOŽNÉ – je aspoň zrnko pravdy.

Kéž by to tak bylo, zadoufal Golem. Pokud půjde všechno podle plánu, mohl by ve zdejším podzemí získat informaci, která mu skutečně umožní dosáhnout nemožného.

S laskavým přispěním anděla smrti, pomyslel si.

KAPITOLA 15

Jonas Faukman stál ve dvě ráno u okna své kanceláře ve dvacátém třetím patře a nepřítomně zíral na světla Manhattanu. Město, které nikdy nespí, běželo mu hlavou a dobře věděl, že jestli se mu nepodaří cenný rukopis jeho autorky najít, hodně dlouho se nevyspí ani on.

Stále doufal, že mu technik z ochrany dat každým okamžikem zavolá a sdělí mu, že domnělý „hack“ byl ve skutečnosti jen nějaká digitální závada. Zároveň však cítil, že se tu skutečně děje něco mnohem vážnějšího.

Žádný jiný oddíl na disku zasažený není.

Jenom ten Katherinin…

Zvedl sluchátko pracovního telefonu, aby zavolal Katherine do Prahy, chvíli ho držel v ruce, ale pak ho položil zpátky do vidlice. Ve střední Evropě bylo teprve časně ráno a tahle zpráva ji jistě naprosto zdrtí. Katherine do Faukmana vložila nemalou důvěru a on cítil silnou morální povinnost všechno napravit… zejména poté, co ji přemluvil, aby pracovala výhradně na jejich zabezpečeném firemním serveru.

Tak kdo ten rukopis ukradl?

Objeví se během několika hodin na černém trhu?

Přinutil se zhluboka nabrat dech a pomalu ho vypustit. Připomněl si, že aspoň jedna věc vyšla dnes v noci v jeho prospěch, aspoň v jednom ohledu se na něj usmálo štěstí… a on musí okamžitě, ale opatrně jednat.

Přešel přes kancelář, zavřel dveře a tiše zasunul zástrčku. Potom se vrátil ke knihovně, přecpané spoustou nakladatelských memorabilií – marketingovými plakáty, tiskařskými raznicemi, literárními cenami, zarámovanými seznamy bestsellerů a limitovanými signálními výtisky. Z horní police sundal jeden z předmětů, které pro něj měly největší osobní hodnotu… hrnek na kafe s vlastním potiskem.

Na hrnku byly tři symboly: kalich, trojúhelník a růže. Dostal ho jako dárek od Roberta Langdona poté, co spolu před dvaceti lety vydali první knihu – Symboly ztraceného posvátného ženství –, které se prodalo právě tolik výtisků, aby Langdon ze svého honoráře mohl koupit tento hrnek pro Faukmana… a téměř nic jiného. V průběhu let se hrnek stal symbolem Langdonova trvalého přátelství a také jejich pokračující profesionální spolupráce.

Faukman z hrnku vyndal jediný klíč. Potom se vrátil ke svému stolu a klíčem odemkl spodní šuplík.

Tam si v bezpečí hověl tlustý štos potištěných stránek – celkem 481, s dvojitým řádkováním –, úhledně stažených dvěma elastickými páskami. Faukman rukopis ze šuplíku vyndal a položil ho na svůj rozměrný dřevěný stůl.

Na titulní straně byly jen dva řádky.

(zatím bez názvu)

Katherine Solomonová

Díky Bohu za to, že jsem pořád zvyklý redigovat na papíře, pomyslel si a zhluboka vydechl úlevou, že má aspoň tuhle jednu kopii. Jakmile mu Katherine před několika hodinami poskytla ke svému rukopisu přístup, Faukman si ho čistě ze zvyku ihned vytiskl pro redigování.

Většina redaktorů už používala textové procesory a své zásahy vpisovala v režimu sledování změn přímo do digitální podoby textu, Faukman však stále dával přednost štosu papírů a tradiční modré propisce. Jsem stará škola a tentokrát se mi to vyplatilo.

Bývaly doby, a ne zas tak dávno, kdy bylo v nakladatelské branži zcela běžné, že rukopisy existovaly pouze v jediném exempláři. Autoři psali rukou, uložili rukopis do krabice a tu doručili do redakce nakladatelství. Díla jako Na Větrné hůrce, Bratři Karamazovi nebo Komu zvoní hrana začala svůj život v podobě jediného, původního, papírového rukopisu.

Uvolni se, napomenul se. Když dokázal Maxwell Perkins zachovat klid při práci na rukopisech Hemingwaye a Fitzgeralda, tak to zvládneš i ty u Katherine Solomonové.

Přesto hodlal ze všeho nejdřív pořídit digitální zálohu. Kdysi by k tomu bylo třeba celý rukopis ručně přepsat v textovém editoru. Dnes to však skenery s optickým rozpoznáváním znaků zvládly za pár minut.

Ať mám pojistku, dokud nakladatelství nevyšetří, co se tu vlastně stalo.

Jenže jak Faukman o svém plánu přemýšlel, uvědomil si jednu znepokojivou skutečnost. Všechny skenery a fotokopírky nakladatelství byly připojené k firemní síti; jestliže se hackerovi podařilo získat přístup do jejich nejlépe zabezpečené databáze, ke skenerům a kopírkám se jistě dostane jako nic. A vzhledem k tomu, co všechno se dnes v noci seběhlo, Faukman nehodlal ani v nejmenším riskovat.

Podíval se na hodinky: 2.09. Kdyby vyklouzl do nedaleké nonstop pobočky FedExu, mohl by tam použít jejich skenery a kopírky, které jsou anonymní a nevystopovatelné – každopádně mnohem bezpečnější než ty připojené k síti nakladatelství.

To mu připadalo jako rozumný plán. Honem nacpal rukopis do bublinkové obálky, zalepil ji a strčil si ji do batohu. Když si zavázal černé běžecké tenisky a natáhl šedivý vlněný kabát, nasadil si batoh na ramena a vyšel z kanceláře. Zamkl za sebou a o půl minuty později už jel výtahem do přízemí.

Když vystoupil, zamával nočnímu hlídači, který v rozlehlém vestibulu seděl za pultíkem ostrahy. „Nashle zítra, Marku.“

„Díky, pane Faukmane. Dobrou noc.“

Na to už je trochu pozdě, pomyslel si redaktor.

Cestou k východu prošel mezi dvěma ohromnými knihovnami s vystavenými klasikami nakladatelství Random House, z nichž některé pocházely až z počátku dvacátého století, kdy Bennett Cerf a Donald S. Klopfer tuto firmu založili. Jejich literární vkus byl tak rozmanitý a různorodý, až se zdálo, že si tituly vybírají zcela „nahodile“ – a proto anglický výraz pro nahodilost použili také v názvu svého nakladatelství: Random House.

Na policích zde seděla i hrstka Faukmanových titulů a až do dnešní noci si byl poměrně jistý, že se k nim zanedlouho připojí také první vydání Katherininy knihy.

Teď máš jediný úkol, připomněl si, když velkými prosklenými otáčecími dveřmi vycházel na ulici. Ochránit tenhle rukopis.

Venku byla zima, ledový vítr mu hned začal nadouvat cípy kabátu. Na chodnících v tuto hodinu nebyla ani živá duše. Faukman zahnul doprava a pustil se svižně po Broadwayi směrem k Padesáté páté ulici.

Když ji přecházel, hlavou se mu honilo tolik myšlenek, že si vůbec nevšiml černé dodávky, která s ním s odstupem jednoho bloku držela krok.

***

Oddělení ochrany dat se nacházelo ve čtvrtém patře Random House Tower a sestávalo ze šesti zabezpečených terminálů umístěných hluboko v bludišti regálů s hučícími servery. Posláním nevelkého oddělení bylo udržovat kolem interních serverů nakladatelství neproniknutelný firewall.

Bezpečnostní technik Alex Conan právě horečně ťukal do klávesnice svého terminálu. Před chvílí si znovu ověřil, že rukopis a vědecké složky Katherine Solomonové jsou nadobro pryč – vymazané, vynulované, neobnovitelné.

Tohle už není záchranná mise, blesklo mu hlavou. Nic nepřežilo.

Kupodivu systém prevence a detekce neoprávněných přístupů nezaznamenal žádné stopy po zneužití jakýchkoliv slabin firewallu – žádné nezvyklé zápisy v registrech, pozměněné soubory, úpravy v konfiguraci systému nebo podezřelé zachycené packety. Hackeři se zjevně vyznali.

Kdo to sakra mohl být?!

Alexe napadlo, že by o tom měl informovat Jonase Faukmana, a tak vytočil číslo jeho kanceláře, ale nedočkal se odpovědi. Zvláštní.

Zavolal dolů do vestibulu nočnímu hlídači. „Marku, tady Alex Conan z IT. Nemohl byste dát vědět Jonasi Faukmanovi, ať za mnou co nejdřív přijde do ochrany dat? Je to důležité.“

„To nepůjde,“ odvětil hlídač tradičně žoviálním tónem. „Zrovna odešel.“

Faukman odešel?! Právě se nám někdo naboural do systému kvůli jeho knížce!

Alex usoudil, že Faukman jen potřeboval na chvíli na čerstvý vzduch a brzy se vrátí. Napadlo ho, jestli by neměl upozornit někoho z vedení, ale teď už se stejně nedalo nic dělat, a ještě by ho mohli na místě vyrazit za to, že k tomu došlo během jeho směny.

Musím minimalizovat škody, řekl si. Třeba to nakonec ještě zvládnu vyřešit.

Alex byl sám poměrně zdatný hacker, jako ostatně většina techniků, kteří pracují v zabezpečení systémů. S trochou štěstí by během těch několika hodin mohl přijít na to, kdo přesně se na server nakladatelství naboural. A potom, podle toho, co zjistí, by ho třeba mohla napadnout nějaká finta, jak ta ztracená data přihackovat zpátky.

KAPITOLA 16

Robert Langdon seděl vmáčknutý do sedadla Škody Octavie a připadal si tu jako sardinka. Kapitán Janáček před ním si své vlastní sedadlo posunul co nejvíc dozadu, takže Langdon měl teď kolena prakticky až na prsou a bojoval s narůstajícím záchvatem klaustrofobie. Z ventilátorů foukal dusivě horký vzduch, mísil se s kouřem kapitánovy cigarety a Langdon byl vděčný, že na sobě má jen vlněný svetr, a ne tlustou zimní péřovku.

Auto ujíždělo podél Vltavy a Janáček s někým opět mluvil tlumenou češtinou po telefonu. Kapitánovým řidičem byl mladý poručík, dvacátník s býčí šíjí, v tmavě modré uniformě ÚZSI a s nakřivo posazeným vojenským baretem. Vypadal spíš jako kulturista nebo profesionální zápasník než jako zaměstnanec zpravodajských služeb, a přestože se proplétal hustou dopravou, řídil jen jednou rukou, jako by chtěl na svého šéfa udělat dojem.

Zatímco uháněli po Masarykově nábřeží proti proudu řeky, Langdonovi se dělalo čím dál víc nevolno a snažil se upírat zrak z auta do otevřeného prostoru.

Právě minuli malý ostrov, na němž stál sytě žlutý neorenesanční palác Žofín. V ostrém kontrastu k této staré budově se před nimi po levé straně za okamžik vynořila nejslavnější ultramoderní stavba v Praze. Tančící dům tvořily dvě nevysoké věže tisknoucí se k sobě, jako by spolu tančily. Architekt Frank Gehry je pojmenoval Ginger a Fred, což Langdonovi připadalo kapku přehnané, ale vzhledem k tomu, že panorama Londýna se dnes mohlo pochlubit Okurkou, Vysílačkou nebo Struhadlem, daly se tyto dvě pražské taneční hvězdy asi ještě považovat za požehnání.

Na Langdona odjakživa dělalo dojem pražské zaujetí avantgardou. Sbírky, které se nacházely ve zdejším centru současného umění DOX, ve Veletržním paláci nebo v muzeu Kampa, patřily k těm nejprogresivnějším na světě. Za pozornost ovšem stály i spontánní amatérské výtvarné projevy, které se po Praze běžně objevovaly; ty nejpovedenější z nich – jako Lennonova zeď nebo Deštníkoví lidé – si získaly takovou oblibu, že se staly součástí zdejšího veřejného prostoru natrvalo.

„Pane profesore,“ promluvil náhle Janáček a otočil se dozadu, čímž se opěradlo jeho sedačky zabořilo do Langdonových kolenou ještě víc. „Až k bastionu U Božích muk dorazíme, nesmíte se s paní Solomonovou bavit. Hodlám ji vyslechnout bez vaší přítomnosti. Nechci, abyste se na těch svých historkách mohli domlouvat.“

„Našich historkách?“ zopakoval Langdon a marně se snažil zamaskovat podráždění. „Všechno, co jsem vám řekl, je čistá pravda.“

„To rád slyším. V tom případě se nemáte čeho obávat.“ Janáček se obrátil zpátky.

Langdonovi dělalo blížící se setkání Katherine s Janáčkem starosti. Kapitán byl zjevně předem nezlomně přesvědčený, že tito dva Američané – nebo přinejmenším Katherine – celý ten sled bizarních událostí nějak zinscenovali v zájmu svého osobního prospěchu.

Absolutní nesmysl.

Jenže ať se nad tím Langdon zamýšlel, jak chtěl, nenacházel žádné vysvětlení, jak mohl Katherinin sen ten výjev na Karlově mostě předpovědět.

Nikomu o té své noční můře neřekla a šli jsme rovnou zpátky do postele.

Zbývalo jediné vysvětlení, jakkoliv nepochopitelné Langdonovi připadalo, totiž že Katherine měla skutečně nefalšovaný jasnovidecký sen… svou vlastní prorockou vizi Titaniku.

Problém byl v tom, že Langdon na prorocké vize nikdy nevěřil. V průběhu své kariéry na toto téma narážel ve starověkých textech opakovaně, vždy ale veškeré představy jasnozřivosti odmítal s tím, že předpovídání budoucnosti – v podobě proroctví, věšteb, předzvěstí, astrologie či něčeho podobného – je jednou z nejstarších iluzí v dějinách.

Od chvíle, kdy si lidé začali uchovávat povědomí o minulosti, zároveň toužili vidět do budoucnosti. Proroci jako Nostradamus, delfské orákulum či mayští astrologové bývali uctíváni jako polobozi. Dokonce i dnes si nekonečná řada vzdělaných lidí chodila dávat číst z dlaně a radit se s kartářkami, jasnovidci či moderními astrology.

Poznání budoucnosti je lidská posedlost.

Studenti historie se Langdona na Nostradama, zřejmě nejslavnějšího proroka v dějinách, často ptali. Nostradamovy tajemné básně jako by předpovídaly například francouzskou revoluci, nástup Hitlera nebo zřícení Dvojčat. Langdon na svých přednáškách připouštěl, že se skutečně zdá, jako by některá prorokova čtyřverší obsahovala neuvěřitelné odkazy na budoucí události, zároveň však studentům připomínal, že Nostradamus po sobě zanechal dílo „vydatné, kryptické a nespecifické“. To jest: napsal sbírku celkem 942 samostatných básní, využíval nejasný a nejednoznačný jazyk a předpovídal poměrně běžné události jako války, přírodní katastrofy a boj o moc.

„Není proto nijak překvapivé, že se občas trefil,“ vysvětloval Langdon. „Všichni si přejeme věřit v magii nebo něco za hranicemi tohoto světa, a tak nás naše mysl často vede k tomu, že vidíme věci, které ve skutečnosti nejsou.“

Pro ilustraci tohoto faktu zahajoval každý rok svůj seminář pro prváky tím, že všechny studenty požádal, ať mu napíší přesné datum a čas svého narození. Po týdnu přinesl každému zapečetěnou obálku s jeho jménem a sdělil jim, že informace o jejich narození předal jistému známému astrologovi a požádal ho o rozbor. Když studenti své obálky otevřeli, všichni bez výjimky nevěřícně zalapali po dechu nad tím, jak přesně se astrologovi podařilo je vystihnout.

Langdon je potom vyzval, ať si papír vymění se sousedem, načež celá třída překvapeně zjistila, že všechny „rozbory astrologa“, které jim rozdal, jsou identické. Jejich obsah jim připadal přesný čistě proto, že obsahoval ta nejběžnější lidská přesvědčení:

Máte sklony k sebekritice.

Jste hrdý/hrdá na to, že si dokážete udělat vlastní názor.

Často jste na pochybách, jestli jste se rozhodl/a správně.

Langdon jim vysvětlil, že touze nacházet v podobně obecných tvrzeních osobní pravdu se říká Barnumův efekt – podle P. T. Barnuma, který svými „testy osobnosti“ dokázal obalamutit spousty návštěvníků svého cirkusu a přesvědčit je, že má nadpřirozené schopnosti.

Vozidlo ÚZSI odbočilo ostře doleva, čímž vytrhlo Langdona ze zamyšlení, a následně začalo stoupat rozlehlým veřejným parkem Folimanka, jenž se rozkládal na okraji pražského centra.

Na vrcholu kopce Langdon rozeznával kamennou hradbu bastionu U Božích muk, usazeného na okraji srázu nad nimi. Tuhle malou pevnost zatím nikdy nenavštívil, ale věděl, že byla mnoho let v dezolátním stavu a teprve v nedávné době došlo k její renovaci – s detaily byl dokonce obeznámen mnohem lépe, než by mu bylo milé, protože si předešlého večera nuceně vyslechl obšírný výklad nové hrdé nájemnice bastionu.

Doktorky Brigity Gessnerové.

Česká neurovědkyně zasedala ve vědecké radě přednáškového cyklu Karlovy univerzity a osobně pozvala Katherine, aby v Praze vystoupila. Když akce na Pražském hradě skončila, Gessnerová se ke Katherine a Langdonovi připojila na drink v hotelovém baru. O brilantní přednášce se však téměř nezmínila, natož aby Katherine pogratulovala, namísto toho se jen vychloubala svou vlastní prací a svou úžasnou soukromou laboratoří.

„Bastion je poměrně malý, ale je to naprosto nepřekonatelné místečko pro výzkumnou stanici,“ rozplývala se Gessnerová. „Stará pevnost sedí na hřebenu s vážně jedinečným výhledem na město a její tlusté zdi dokážou bezvadně odstínit veškeré rušivé elektromagnetické záření, takže je pro moji choulostivou práci v oblasti neurozobrazování naprosto ideální.“

Následně se jim pochlubila, že díky svým úspěchům ve zkoumání mozku různými zobrazovacími technologiemi a také na poli neuroinformatiky se dokázala zcela osamostatnit – jak finančně, tak programově – a tráví teď čas „tím, co ji zrovna baví, v absolutně soukromém prostředí“.

Když se vůz ÚZSI vynořil z porostu stromů, pohled na laboratoř tyčící se nad svahem s sebou zároveň přinesl nečekané obavy o Katherinino bezpečí.

Bůhvíproč měl Langdon najednou pocit jakési bezprostřední hrozby.

Doufal, že se ta předtucha nenaplní.

KAPITOLA 17

Jonas Faukman kráčel po Padesáté druhé ulici, v tuto noční hodinu zcela opuštěné, a dýchal si do dlaní. Byla lezavá zima a rukopis v batohu ho pořádně tížil. Naštěstí se nonstop pobočka FedExu nacházela jen o jeden blok dál, za Sedmou avenue.

Faukman pořád nerozuměl tomu, proč by se někdo zaměřil výhradně na Katherininu knihu. V databázi nakladatelství Penguin Random House by se našel bezpočet jiných, lákavějších cílů – zaručených bestsellerů od autorů slavných jmen, kteří generovali většinu zisků nakladatelství. Prostě to nedávalo smysl. Faukman začínal nabývat dojmu, že při tomhle hackerském útoku vůbec nešlo o knižní pirátství, ale spíš o něco jiného.

Dvacet metrů před ním zajela k obrubníku černá dodávka a zůstala s puštěným motorem stát. Faukman instinktivně zpomalil. Na prázdné ulici se v tuto hodinu cítil nesvůj. V příštím okamžiku však zjistil, že je zbytečně paranoidní; řidič dodávky vyskočil z kabiny a s veselým pohvizdováním se zadíval do jakýchsi dokumentů. Redaktorovi vůbec nevěnoval pozornost, obrátil se a vykročil opačným směrem.

Faukman se uvolnil a pokračoval kolem dodávky.

Řidič před ním se najednou zarazil, zvedl hlavu k číslům budov, znovu pohlédl do svých dokumentů, pak se obrátil a vydal se zpátky k dodávce. „Johnny!“ zavolal. „Jakou adresu měli v tom e-mailu? Tady žádná řecká restaurace není!“

„Jedna je o ulici dál,“ sdělil mu Faukman a ukázal. „Kousek za Sedmou –“

Vtom ucítil ránu pěstí do pravé ledviny a přes hlavu mu kdosi přetáhl černý pytel. Než mu stačilo dojít, co se s ním děje, chytily ho dvě silné ruce, zvedly ho ze země a strčily do dodávky. Dopadl na tvrdou podlahu, což mu vyrazilo vzduch z plic. Ozvalo se prásknutí dveří a během několika vteřin dodávka ujížděla pryč.

Vyděšený, oslepený redaktor lapal po dechu a snažil se vyhodnotit svoji situaci. Redigoval dost thrillerů na to, aby věděl, co se s postavou, které někdo přetáhne přes hlavu pytel a strčí ji do dodávky, zakrátko stane.

Nebývá to nic pěkného.

***

O tři ulice dál, v Random House Tower, právě Alex Conan postupně vytáčel všechna Faukmanova kontaktní čísla – do redakce, domů, na mobil –, ale nikam se nedovolal.

Kam sakra šel?!

Jsme uprostřed krize!

Zdálo se, že si Faukman jednoduše vypnul mobil a odkráčel bůhvíkam do noci – dost možná do nedalekého whisky baru On the Rocks, kam ve všemožné noční hodiny chodívala řada neurotických redaktorů dát si něco na uklidněnou.

Ve zjišťování totožnosti hackerů zatím Alex nijak nepokročil. Pečlivě tu spoušť pročesal, ale neobjevil nic zajímavého. Potřebuju citlivější nástroje, usoudil. Podruhé to chtěl zkusit pomocí speciálního forenzního algoritmu, nastaveného k pátrání po artefaktech specifických pro zmizelý rukopis – klíčových slovech, konceptech, jménech –, jenže k tomu nejdřív potřeboval mluvit s Faukmanem.

Nebo, uvědomil si, bych mohl zavolat přímo Katherine Solomonové?

Protokoly nakladatelství takový hovor zapovídaly, vyžadovaly, aby veškerá komunikace s autorem probíhala výhradně přes jeho redaktora – prověřenou duši, která zná všechny spisovatelovy rozmary, výstřednosti a pochyby a ví, jak s nimi pracovat.

Na to teď kašlu, rozhodl se Alex. Nejenže se nutně potřeboval dozvědět něco víc o Katherinině knize, ale navíc si říkal, že Katherine má naopak právo vědět, že někdo pase po jejím rukopisu, protože by to koneckonců mohlo znamenat, že je ona sama v ohrožení.

S tímto vědomím si Alex otevřel její autorskou složku, vyhledal v ní její číslo na mobil a zavolal na něj. Faukman se zmínil, že Katherine je momentálně v Evropě, tudíž by měla mít brzké ráno, ale kdyby ji Alex vzbudil, jistě pochopí, že jde o krizovou situaci.

Katherinin mobil čtyřikrát zazvonil a pak hovor spadl do hlasové schránky. Zatraceně. Alex jí zanechal stručný vzkaz: představil se a požádal, aby se mu co nejdříve ozvala.

Když hovor ukončil, zkusil znovu zavolat Faukmanovi.

Nic.

Vtom se mu vybavila redaktorova zmínka o tom, že Katherine cestuje s dalším z jejich autorů – harvardským profesorem Robertem Langdonem. Ten bude v databázi nakladatelství taky, blesklo Alexovi hlavou. Za pokus to stálo.

Otevřel si Langdonovu složku a vyzkoušel i jeho číslo.

Langdonův mobil ani nezazvonil – rovnou se ozvala hlasová schránka.

Alex hovor ukončil. Najednou si připadal hrozně osamělý.

Kde sakra všichni jsou?!

KAPITOLA 18

V Londýně právě Finch obdržel potvrzení, že jeho nouzové plány se úspěšně rozeběhly, jak v Praze, tak v New Yorku. Zprávu dostal prostřednictvím komunikační platformy Signal, kterou využíval pro veškerou komunikaci s agenty v terénu, protože dosahovala armádních standardů zabezpečení a všechna textová i hlasová data na ní byla kompletně šifrovaná.

Finch, Američan, zastával tajnou pozici na evropském ústředí globální organizace známé mezi zasvěcenci pod označením „Q“. Tuto tajemnou přezdívku inspirovala slavná postava z bondovek – technik a vynálezce „Q“, který ve službách Jejího Veličenstva královny konstruoval všemožné smrtící přístroje.

I skutečná Q, stejně jako její fiktivní předobraz, vyvíjela pokročilé technologie ve službách vyšší mocnosti… jen šlo o mocnost mnohem významnější než kterákoliv královna. Subjekt, který Q v roce 1999 založil, se těšil bezprecedentnímu vlivu po celém světě, a přestože o jeho zapojení zřídka někdo věděl nebo ho byť jen tušil, jeho zásahy často určovaly směr globálního dění.

Everett Finch byl ve svých třiasedmdesáti letech šachovým mistrem s ratingem FIDE 2374, na veslovacím stroji urazil denně devět kilometrů a po každé snídani si dával tři sta gramů Nugivilu, nootropní látky, která dokázala posílit výkon jeho mozku natolik, že si připadal jako vůz Formule jedna na dálnici plné mikrobusů.

Poslední desetiletí strávil na významné pozici v mocné mateřské organizaci, pod niž Q spadala, a před třemi lety dostal nabídku k přesunu do londýnské kanceláře, aby odtud řídil jistou přísně tajnou operaci. Dozvěděl se, že by mohl stát v čele jednoho z nejambicióznějších a nejutajenějších projektů v dějinách vůbec.

Práh.

Sdělili mu, že vedení zmíněného projektu vyžaduje poměrně pružný přístup k právním a morálním zásadám a Finch se kvalifikoval zejména svým „etickým rámcem kalibrovaným s primárním ohledem na úspěch“ – neboli tím, že dává úspěchu přednost před čistým svědomím.

Finche nijak nepřekvapilo, když ve jmenovací listině stálo:

Význam projektu Práh ani nelze vyjádřit slovy. Dosažení cíle ospravedlňuje veškerá výjimečná opatření, která uznáte za nezbytná.

Rozumím, pomyslel si. Neplatí tu žádná pravidla.

***

Od chvíle, kdy Golem vstoupil do hotelu U Prince a sešel do zdejšího podzemí, uplynulo půl hodiny. Black Angel’s Bar našel zavřený, úklidová četa tu právě vytírala podlahy a vytahovala z hrubě otesaných starobylých kamenných zdí špačky cigaret.

Než si ho někdo stačil všimnout, prošel kolem baru, zahnul za roh a ocitl se v nevelké místnosti, v níž se nacházel stůl a dva staré počítače, na jejichž zašlých monitorech svítilo logo baru. Místní zvyk zajišťovat hostům nonstop přístup k internetu byl osobitým přežitkem z dob, kdy v Praze téměř žádné americké mobilní telefony nefungovaly a turisté chodili do Black Angel’s Baru na drink často hlavně proto, aby si mohli poslat e-mail.

Když si Golem dnes ráno uvědomil, že k provedení svého plánu bude potřebovat jisté konkrétní technické informace, zdejší bar ho napadl okamžitě. Tyhle počítače určitě nikdo nemonitoruje.

A našel jsem, kvůli čemu jsem přišel, pomyslel si teď, zatímco studoval technická data na obrazovce před sebou. Spousta detailů přesahovala jeho chápání, ale na tom nezáleželo; k výstřelu z pistole nepotřebujete mít doktorát z balistiky – stačí stisknout spoušť.

A tu spoušť právě nalezl.

Gessnerová mu ve snaze o záchranu vlastního života odhalila mnohá tajemství, mimo jiné i skutečnost, že se v hlubinách jejich podzemní laboratoře nachází překvapivě mocná technologie, uzavřená ve vzduchotěsném prostoru s dvoumetrovými zdmi ze železobetonu.

Technologie, která dokáže zlikvidovat celý svět lidí, k nimž Gessnerová náležela.

Díky informacím, které právě získal, teď věděl, jak přesně toho může dosáhnout.

Rychle v prohlížeči vymazal historii a restartoval počítač. Když vystoupal z podzemí a vyšel na náměstí, běžela mu hlavou představa pomsty tak troufalé, že by následné otřesy ucítili i tisíce kilometrů daleko… všichni, kdo se na tom podíleli.

KAPITOLA 19

Bastion U Božích muk stojí na zarostlém návrší, které tvoří severní okraj parku Folimanka. V polovině čtrnáctého století upoutal výrazný hřeben pozornost římského císaře Karla IV., který rozhodl, že jde o ideální místo ke stavbě opevnění, jež by střežilo jeho milované rodné město Prahu, vzkvétající klenot všeho křesťanstva.

Podél hřebenu byly postupně zbudovány kamenné hradby a na vrcholu nízká, ale robustní pevnost. Její vznosné umístění připomínalo horu, na níž byl ukřižován Kristus, proto byla pevnost pokřtěna „bastion U Božích muk“.

Vůz ÚZSI vytrvale stoupal po příjezdové cestě, až nakonec zastavil před samotným bastionem. Langdon si starobylou pevnost prohlížel a musel v duchu uznat, že elegantní modernistická renovace se skutečně zdařila.

Tohle že je soukromá laboratoř Gessnerové? Neurovědkyně si zjevně žila mnohem lépe, než si představoval.

Janáček vyskočil z místa spolujezdce, trhnutím otevřel Langdonovi dveře a netrpělivě mu pokynul, ať vystoupí. Profesor mu bez váhání vyhověl, protože sám toužil být z těsného auta co nejdřív venku, a navíc měl čím dál větší obavy o Katherine.

Svalnatý řidič zůstal sedět ve škodovce, zatímco Janáček s Langdonem zamířili mezi poletujícími vločkami k laboratoři. V bílém poprašku na štěrkové cestě Langdon rozeznával několikery šlépěje – jedny tu nepochybně zanechala Katherine, když dorazila na setkání s Gessnerovou.

Vkusný bronzový panel nad hlavním vchodem oznamoval: INSTITUT GESSNER. Dveře bastionu tvořila široká, stylová tabule vyztuženého mléčného skla v ocelovém rámu. Janáček vzal za kliku, ale dveře se ani nepohnuly. Hlasitě na tlusté sklo zaklepal.

Žádná odpověď.

Kapitán se otočil ke zvonku vedle dveří – bylo tu tlačítko, reproduktor a biometrický skener otisků. Žádná klávesnice pro zadání hesla? podivil se Langdon, poněkud zmatený, protože Gessnerová se předešlého večera vychloubala, že má laboratoř zabezpečenou „geniálně mazaným heslem“.

Nejspíš mluvila o nějakých vnitřních dveřích.

Janáček netrpělivě stiskl tlačítko zvonku a reproduktor domácího telefonu zabzučel, jak se uvnitř rozlehlo zvonění. Čekali a po pěti zazvoněních bzučení ustalo.

Janáček ustoupil a upřel přimhouřené oči na bezpečnostní kameru umístěnou nenápadně nad jejich hlavami. Zvedl do vzduchu svůj průkaz ÚZSI, aby ho kamera mohla zabrat, a potom znovu stiskl tlačítko.

Ani po dalších pěti zazvoněních se nedočkali odpovědi.

Langdon pohlédl do bezpečnostní kamery a napadlo ho, že ho Katherine možná někde uvnitř vidí. Proč sem Gessnerová nepřijde? Nebo nám aspoň na dálku neotevře? Obě ženy přece musejí Janáčka vidět a Langdon pochyboval, že by Gessnerová toužila po utajení natolik, aby kvůli tomu odmítla zaměstnance ÚZSI.

„Jaké má Katherine Solomonová číslo na mobil?“ zeptal se Janáček a vytáhl svůj vlastní telefon.

Langdon mu ho zpaměti nadiktoval, Janáček číslo vyťukal a zapnul hlasitý odposlech. Hovor však okamžitě spadl do Katherininy hlasové schránky.

Že by za těmi kamennými zdmi nebyl signál? napadlo Langdona, i když se mu zdálo divné, že by si někdo tak technologicky zdatný jako Gessnerová nenainstaloval do laboratoře zesilovač telefonního signálu.

Janáček cosi tiše zabručel, obrátil se a křikl směrem k autu: „Pavle!“

Řidič s býčí šíjí vyskočil zpoza volantu a spěchal ke svému nadřízenému jako pes k páníčkovi. „Ano, kapitáne?“

Janáček ukázal na prosklený vchod. „Prostřílej dveře.“

Poručík Pavel přikývl, vytasil pistoli, přikrčil se do základního střeleckého postoje a namířil na dveře.

Panebože! Při prvním výstřelu Langdon raději uskočil.

V rychlém sledu zahřmělo šest ran – projektily vyznačily ve středu skleněné tabule téměř dokonalé kolo. Vyztužené sklo se neroztříštilo, vnitřní kohezní vrstva ho dál držela pohromadě. Poručík Pavel nemarnil čas, provedl na místě otočku a vykopl vzhůru za sebe, takže těžkou botou zasáhl sklo přesně do kola ohraničeného dírami po projektilech. Celou tabulí se rázem rozvinula pavučina prasklin. Pavel kopl podruhé, tím tabuli prolomil, ta se uvolnila z rámu, sklouzla dovnitř na podlahu a roztříštila se v záplavě střepů bezpečnostního skla připomínajících lesklé kostky cukru.

Langdon tomu nevěřícně přihlížel. Říkal si, jestli Janáčka vůbec napadlo, že by za mléčným sklem mohl ve chvíli, kdy do něj poručík začal pálit, klidně někdo stát.

Pavel si dobil zbraň a prošel zdemolovaným vchodem. Jeho boty na střepech zakřupaly. Rozhlédl se doleva a doprava a pokynul Janáčkovi, že vzduch je čistý a může vejít za ním.

„Až po vás, pane profesore,“ řekl Janáček. „Ledaže byste raději počkal v autě?“

Langdon ani v nejmenším netoužil nechat Katherine s kapitánem a jeho bez rozmyslu pálícím podřízeným o samotě. S rozbušeným srdcem vykročil k otvoru ve dveřích a hlavou mu blesklo, kolikrát v dějinách asi byla tahle středověká pevnost dobyta.

KAPITOLA 20

Americká ambasáda v Praze sídlí v Schönbornském paláci. Ten obsahuje přes sto pokojů a v mnohých jsou dosud původní štukové omítky a vysoké stropy. Opulentní palác nechal v roce 1656 postavit jednonohý hrabě Rudolf Colloredo-Waldsee a dal v něm zbudovat schodiště s tak mírným sklonem, aby mohl do budovy vjíždět na koni. Nyní, po přerodu na americkou ambasádu, zde trvale pracovalo třiadvacet zaměstnanců, kteří se starali o podporu amerických zájmů v regionu.

Dana Daňková, tisková mluvčí ambasády, seděla dnes ráno v kanceláři sama a připravovala si svůj denní program. Byla to čtyřiatřicetiletá Pražačka, která se naučila bezvadně anglicky při pobytu v Londýně, kam ve dvaceti odjela dělat modelku. Po návratu do Prahy vystudovala informatiku; po promoci se přihlásila do konkurzu na místo na americké ambasádě a byla přijata do oddělení styku s veřejností.

V kanceláři měla dnes chladněji než obyčejně, snad kvůli tomu sněžení, a teď přešla ke klasickému litinovému radiátoru a sehnula se, aby na termostatu nastavila trochu víc tepla.

„Pěkný výhled,“ pronesl za ní česky hluboký hlas.

Obrátila se a na okamžik ji polilo horko, jako skoro pokaždé, když spatřila pohledného právního atašé Michaela Harrise. Ten s ní v kanceláři jednal nesmírně zdvořile; jí se však samozřejmě líbilo především to, jak s ní jednal mimo kancelář a ve své ložnici. Kromě svých tělesných předností měl Harris schopnost působit za všech okolností nenuceně, což jí vždy dokázalo zvednout náladu.

„Spletl jste si patro, milý pane,“ pronesla Dana žertem. Doneslo se jí, že si Harris vyžádal mimořádné setkání s velvyslankyní. „Je nahoře ve své kanceláři a čeká na vás.“

„Mohla bys pro mě něco udělat?“ opáčil překvapivě vážným tónem Harris. „Je to důležité.“

Přikývla. Cokoliv, po čem tvoje srdce touží, Michaele Harrisi.

Atašé jí stručně vyložil, o co mu jde.

Dana na něj vykulila oči a snažila se odhadnout, jestli si dělá legraci. „Cože? Žena s ostnatou korunou?“

Harris přikývl. „Dneska ráno těsně před sedmou se pohybovala po Karlově mostě. Potřebuju jen zjistit, odkud přišla a kam šla potom.“

Byla to hodně zvláštní žádost. Dana směla přístup ke kamerovému systému legálně využívat jen v případech, kdy potřebovala vyhodnotit nějaké události ovlivňující styk s veřejností – protestní akce, demonstrace, veřejné mítinky a tak dále. Tady zjevně šlo o něco jiného.

„Neboj, nic ti nehrozí,“ ubezpečil ji.

To doufám, pomyslela si. Sdíleli spolu nebezpečné tajemství – milostný vztah na pracovišti, což měli zaměstnanci ambasády přísně zakázáno.

„Uvidím, co najdu,“ řekla.

Zlehka jí stiskl rameno. „Díky. Až půjdu seshora, zastavím se tady.“

Zamířil ke dveřím a Dana ho vyprovodila pohledem. Mám sledovat nějakou ženskou s ostnatou korunou… Proč?

V posledních týdnech byl Michael nezvykle tajnůstkářský, obzvlášť ohledně svých večerních aktivit. Stále častěji se omlouval, že na Danu nebude mít po práci čas, a když chtěla vědět, co jiného má v plánu, odpovídal velmi vyhýbavě. Začínala mít podezření, že je za tím nějaká jiná žena.

V náhlém záchvatu žárlivosti ji napadlo, jestli ji o stopování téhle ženské náhodou nepožádal z osobních důvodů. Samozřejmě si uvědomovala, jak je taková představa absurdní; zrovna právní atašé ambasády lépe než kdokoliv jiný věděl, že úřední zdroje k soukromým účelům využívat nesmí, a kdyby chtěl sledovat jinou ženu, Dana by jistě byla ta poslední, koho by o to požádal.

Ale stejně mě využívá, usoudila.

Přesto se posadila ke svému stolu a přihlásila se do sledovacího rozhraní ambasády. „Fajn, Michaele, uvidíme, co se nám povede zjistit.“

Poté, co Česká republika vstoupila v roce 1999 do NATO, bylo v Praze v rámci Amerikou financovaného partnerského monitorovacího systému Echelon nainstalováno přes jedenáct set sledovacích kamer. Navzdory přísným českým zákonům, které využívání kamer ošetřovaly, poskytly Spojené státy, jež celou síť vybudovaly, svým ambasádám – s několika výjimkami – ke kamerám neomezený přístup… i přes ostré protesty českých úřadů.

Ani Daně Daňkové nebyla přítomnost sledovacích kamer právě příjemná, občané střední Evropy však neměli na vybranou a museli Echelon přijmout, i když to znamenalo, že se pod bedlivým dozorem ocitne jejich každodenní soukromý život – v Danině případě včetně jejího občasného nočního plížení do bytu Michaela Harrise.

Moje chování nikdo nemonitoruje, ujišťovala se v duchu. Na to je v systému příliš mnoho dat.

Přesto iniciativy za soukromí občanů jako #ReclaimYourFace pořádaly proti všudypřítomným pražským bezpečnostním kamerám pravidelné protiamerické protesty. Ambasáda kontrovala prostým a pravdivým argumentem: Většina občanů se raději nechá sledovat než vyhodit do vzduchu teroristy.

S těmito myšlenkami Dana přejela kurzorem na detailní mapu Prahy, našla na ní Karlův most a vytáhla si aktuální bezpečnostní záznamy z jeho okolí.

KAPITOLA 21

Když se Langdon protahoval zdemolovanými dveřmi do elegantní vstupní haly bastionu U Božích muk, ještě mu zvonilo v uších po Pavlových výstřelech. Pod mokasíny mu zakřupaly skleněné střepy pokrývající růžovou mramorovou podlahu.

Chodba vedla doprava, ale Janáčkovu pozornost upoutaly ohromné ocelové dveře, které se nacházely přímo před nimi. Bylo na nich napsáno LABORATOŘ a měly v sobě zabudované okénko z vyztuženého skla a biometrický panel.

„Schody dolů do laboratoře,“ prohlásil Janáček, když nahlédl okénkem dovnitř a zkusil zamčené dveře otevřít.

Langdon se rozhlédl po výtahu, protože si říkal, že Gessnerová přece musí dolů nějak dopravovat těžké vědecké přístroje, v hale však neviděl nic než schodiště a tu chodbu doprava. Zatím si nevšiml žádné klávesnice, na které by se dalo zadat to „mazané heslo“, jímž se Gessnerová předešlého večera chlubila.

Janáček si prohlížel vylomený rám, v němž bývalo zasazené bezpečnostní sklo, nyní roztříštěné na podlaze. Po chvíli se sehnul, rám zvedl, dotáhl ho ke vstupu do laboratoře a zlehka ho opřel o dveře. „Provizorní alarm,“ podotkl. „Pro případ, že by vaši přítelkyni napadlo vyklouznout ven, zatímco se nedíváme.“

Langdonovi vyrazilo dech, že Janáček může Katherine z něčeho takového podezírat, ale musel uznat, že je rozhodně velmi vynalézavý.

Poručík Pavel už mezitím obezřetně vyrazil chodbou, s napřaženou pistolí, jako by se bál, že ho každým okamžikem může někdo přepadnout ze zálohy. Schovej tu bouchačku! měl chuť na něj křiknout Langdon. Jsou to neozbrojené vědkyně!

Zatímco se s Janáčkem pustili za ním, poručík nakoukl na nevelkou toaletu, zjevně zjistil, že je prázdná, a pokračoval chodbou. Ta na konci zatáčela doleva a on ostražitě, s připravenou pistolí, vyhlédl za roh. Po chvíli vrátil pistoli do pouzdra a s pokrčením ramen se obrátil ke svému kapitánovi. „Nikde nikdo.“

Langdon následoval Janáčka doleva do oslňujícího prostoru zalitého přirozeným světlem. Vypadalo to tu jako v atriu nějakého butikového hotelu: stály tu sněhobílé pohovky, stolky z tepané mědi a důmyslně vyhlížející kávovar. Celostěnná okna nabízela úchvatný výhled přes podlouhlé nádvoří bastionu na pražské panorama, Petřínskou rozhlednu a Vyšehrad.

Zatímco si Langdon místnost prohlížel, padl mu zrak na masivní umělecké dílo na zadní zdi – brutalistickou nástěnnou plastiku, jejíž jedinečný styl okamžitě poznal.

Panebože, ona tady má originál Paula Evanse?

Čtvercové, dva a půl metru vysoké kovové dílo rezavé barvy bylo rozdělené do obdélníkových výklenků, z nichž každý obsahoval malou samostatnou sošku. Šlo o jakýsi improvizovaný „kabinet kuriozit“ a Langdon odhadoval, že může mít hodnotu dobře čtvrt milionu dolarů. Gessnerová se sice včerejšího večera vytahovala svými movitými pacienty, Langdon však zjevně podcenil, jak movití doopravdy jsou.

Janáček mezitím přešel na opačný konec místnosti, kde byly nadměrné dřevěné dveře otevřené do místnosti, v níž měla doktorka Gessnerová podle všeho ordinaci.

„Paní Gessnerová?“ zavolal dovnitř.

Langdon se vydal za ním v naději, že tam najde Katherine, místnost však byla prázdná.

Ordinaci neurovědkyně zdobila sada barevných abstraktních tisků. Na všech byla neurčitá, zhruba oválná skvrna vyplněná různými barvami – Langdon v ní okamžitě poznal výstupy z magnetické rezonance lidského mozku.

Věda jako umění.

Napadlo ho, jestli je Gessnerová natolik sebestředná, aby si sem pověsila obrazy svého vlastního mozku. Bio-autoportréty v poslední době přicházely do módy, obzvlášť po vzniku společností jako DNA11, které vytvářely umělecká díla založená na unikátní mikroskopické podobě zákazníkovy DNA. Genetické umění, inzerovaly, znamená, že žádní dva lidé nikdy nevlastní totožný kus.

Janáček přistoupil ke stolu a začal si prohlížet cosi, co vypadalo jako domácí telefon s mikrofonem. Zvolil jedno tlačítko a stiskl ho.

„Paní Gessnerová?“ pronesl do mikrofonu. „Tady kapitán ÚZSI Oldřich Janáček. Jak nejspíš víte, je tu se mnou profesor Robert Langdon. Důrazně vás žádám, abyste s paní Solomonovou ihned přišly nahoru si se mnou promluvit. Opakuji: ihned. Prosím potvrďte, že jste mě slyšela.“

Pustil tlačítko a čekal, s pohledem upřeným do širokoúhlé kamery pod stropem.

S každou uplynulou vteřinou ticha v Langdonovi narůstala nervozita. Proč Katherine neodpovídá? Stalo se tam dole něco? Došlo k nějaké nehodě?

„Pane profesore?“ Janáček se pomalu přišoural k Langdonovi. „Napadá vás nějaký důvod, proč mě paní Solomonová ignoruje? Evidentně tady jsou. Ordinace doktorky Gessnerové je odemčená a venku jsou čerstvé stopy.“

Langdon si „čerstvostí“ šlépějí ve sněhu až tak jistý nebyl, ale vzhledem k té naplánované schůzce se skutečně zdálo logické, že Katherine s Gessnerovou jsou někde dole. „Nenapadá,“ odpověděl po pravdě.

Janáček ho odvedl zpátky do čekárny a ukázal na jednu z bílých pohovek. „Sedněte si.“

Profesor mu vyhověl a zaujal místo na dlouhé pohovce u zadní stěny. Janáček vytočil nějaké číslo na mobilu a začal překotně hovořit česky.

Zatímco Langdon čekal, zrak mu znovu zabloudil k těm barevným obrazům, kterými si Gessnerová vyzdobila ordinaci. Jen jeden a půl kilogramu tkáně, pomyslel si při pohledu na temné obrysy a propojené záhyby na každém snímku. A věda pořád nemá ponětí, jak to funguje.

Katherine při své včerejší přednášce promítla na plátno mnohem méně líbivý obraz lidského mozku: strohou laboratorní fotografii našedlé, svraštělé hroudy na nerezovém tácu.

„Tahle hrouda je váš mozek,“ sdělila divákům. „Ano, vypadá spíš jako hodně staré maso na hamburger, ale mohu vás ujistit, že tento orgán je naprosto zázračný. Obsahuje přibližně osmdesát šest miliard neuronů. Ty společně vytvářejí přes sto bilionů synaptických spojení, která dokážou prakticky okamžitě zpracovávat velmi komplexní informace. Ba co víc, tato synaptická spojení se v případě potřeby mohou časem reorganizovat. Tento jev, jemuž se říká neuroplasticita, umožňuje mozku, aby se přizpůsoboval, učil a uzdravoval ze zranění.“

Katherine zobrazila další snímek: jediné DVD položené na stole. „Toto je standardní DVD – lze na ně nahrát impozantních čtyři celé sedm gigabytu informací, což se rovná přibližně dvěma tisícům fotografií ve vysokém rozlišení. Ale víte, kolik DVD byste potřebovali, abyste na ně mohli uložit obsah paměti z mozku průměrného člověka? Já vám napovím… kdybyste ta DVD vyskládali jedno na druhé,“ naznačila rukou sloupec stoupající k vysokému stropu Vladislavského sálu, „sahala by daleko nad střechu téhle budovy. Byl by to sloupec dokonce tak vysoký, že by dosáhl až k Mezinárodní vesmírné stanici.“

Katherine si poklepala na lebku. „Každý z nás tu máme uložené miliony gigabytů dat – obrazy, vzpomínky, celoživotní vzdělání, osvojené schopnosti, jazyky… všechno roztříděné a úhledně zorganizované na takhle maličkém prostoru. Moderní technologie dosud potřebují celé datové sklady, aby se tomu vyrovnaly.“

Vypnula PowerPoint a došla na kraj pódia. „Materialističtí vědci stále nedokážou pochopit, jak by takhle malý orgán mohl pojmout tak obrovské množství informací. A já s nimi musím souhlasit, zdá se to z fyzikálního hlediska nemožné… což je také důvod, proč nejsem materialistka.“

V publiku to trochu zahučelo. A jéje, zase pícháš do vosího hnízda. Langdon dávno věděl, že jakmile dojde na dva svářící se světonázory, na které se studium lidského vědomí rozdělilo, Katherine si nebere servítky.

Materialismus versus noetika.

Materialisté věří, že všechny jevy, včetně vědomí, lze vysvětlit čistě na základě hmoty a jejích interakcí. Podle nich je vědomí vedlejším produktem fyzikálních procesů – aktivity neuronových sítí spolu s dalšími chemickými procesy v mozku.

Představy noetiků jsou však nekonečně otevřenější. Noetici věří, že vědomí není vytvářeno mozkovými procesy, ale jde o jednu ze základních vlastností vesmíru – vedle prostoru, času nebo energie –, že se dokonce ani nenachází v lidském těle.

Langdona upřímně šokovalo, když se dozvěděl, že mozek představuje pouhá dvě procenta hmotnosti člověka, a spotřebovává přitom neuvěřitelných dvacet procent jeho energie a kyslíku. Podle Katherine tahle do očí bijící nerovnost dokazovala, že mozek provádí něco natolik nepochopitelného, že to tradiční biologie zatím není schopná pojmout.

V jejím rukopise se tahle záhada pravděpodobně vysvětlí, pomyslel si Langdon a napadlo ho, jestli už se Jonas pustil do čtení. Jak znám Jonase, nejspíš celou noc nespal a má přelouskanou aspoň půlku knížky.

Janáček mezitím zavolal někomu dalšímu a jeho čím dál naléhavější tón Langdonovy rozjitřené nervy rozhodně nijak neuklidnil. Pohlédl na hodinky a v duchu si přál, ať co nejdřív dorazí Harris s velvyslankyní.

Zatímco čekal na pohovce, jeho pohled znovu upoutala ta rozměrná plastika od Paula Evanse na opačném konci místnosti. Od prvního okamžiku ho dráždila.

Neměl nejmenší pochopení pro bohaté sběratele, kteří si kupují umělecká díla světového významu, odvážejí je z bezpečných muzeí a pak je ve svém soukromí vystavují ve špatně osvětlených nebo nedostatečně zabezpečených podmínkách.

A ještě ke všemu ho Gessnerová ani pořádně nepověsila.

Paul Evans nepochybně plánoval, že se plastika bude vystavovat jako obraz – upevněná v ideální poloze na stěně –, jenže Gessnerová ji lenivě postavila přímo na zem a ve svislé poloze ji zajistila jedinou stabilizační tyčí na horní straně, která zabraňovala tomu, aby se plastika převrátila do místnosti.

Ta zeď je kamenná, pomyslel si Langdon. I tuhle váhu by unesla jako nic.

Když si však lépe prohlédl těžkou vodorovnou tyč, najednou ho něco napadlo.

Ledaže…

Ještě chvíli celé umělecké dílo bedlivě zkoumal z pohovky, potom vstal a svižným krokem k němu zamířil.

Najednou před něj bez varování skočil Pavel, vytasil zbraň a namířil Langdonovi přímo na hrudník. „Nechte toho!“

Langdonovi vyletěly ruce automaticky nad hlavu. Proboha!

Janáček ukončil hovor, poklidně na svého poručíka kývl a řekl mu něco česky.

Pavel sklonil zbraň a vrátil ji do pouzdra.

„Co to sakra dělá?!“ křikl Langdon na Janáčka.

„Svoji práci,“ odpověděl kapitán. „Chtěl jste nás snad opustit?“

„Opustit?!“ zopakoval rozhořčeně Langdon. „Ne, jen jsem…“

„Jen jste co?“

Langdon na okamžik zaváhal a zamyslel se, co odpovědět. „Jen jsem si chtěl odskočit na malou,“ zalhal nakonec a vrátil se na své místo. „Ale to může počkat.“

***

Golem si nasadil sluneční brýle a vykročil přes Staroměstské náměstí ke stanovišti taxíků. Přestože se vůbec nevyspal, cítil se nabitý energií a plně se soustředil na to, co ještě potřebuje, aby mohl provést svůj osvobozující akt pomsty.

Gessnerová mu včerejší noci vyjevila temnou pravdu, přiznala, že její kolegové potají hluboko pod Prahou vybudovali rozlehlé podzemní centrum. Říkají mu Práh. Šlo o projekt ohromujících rozměrů, Golema však ze všeho nejvíc překvapilo, kterou lokalitu si pro něj zvolili.

Přímo v srdci města.

Denně tudy projdou stovky lidí a vůbec netuší, co se pod nimi skrývá.

Když se začal Gessnerové vyptávat, jak se dostat dovnitř, pokusila se mu vzdorovat, bolest ji však brzy přemohla a donutila k odpovědi: Dovnitř pronikne pouze ten, kdo ví, kde se ukrývá vstup… a zároveň vlastní speciální RFID kartu.

Stačilo pár minut mučení, aby se Golem dozvěděl to první a získal to druhé. Když od Gessnerové odcházel a zanechával ji jejímu osudu, měl odpovědi na všechno, na co se ptal… a odnášel si její osobní RFID kartu.

Bohužel později zjistil, že se neurovědkyni přece jen podařilo mu jednu zásadní informaci zatajit: karta samotná k přístupu nestačila.

Poražený a vyčerpaný Golem se tmou loudal k domovu, s bezcennou kartou v kapse. Cestou ho však napadlo, že by se jeho problém přece jen mohl dát vyřešit. Čím víc o tom přemýšlel, tím si byl jistější, že to dokáže. Za úsvitu už o tom ani v nejmenším nepochyboval.

Potřebuju ještě druhou věc.

Naštěstí věděl naprosto přesně, kde se daná věc právě v tom okamžiku nachází: v soukromé laboratoři Gessnerové, vysoko na kopci nad městem.

„Bastion U Božích muk,“ řekl, když nasedl do taxíku.

KAPITOLA 22

Poručík Pavel se samolibě ušklíbl. Zjevně nahnal Robertu Langdonovi takovou hrůzu, že profesor úplně zapomněl dojít si na záchod. Teď seděl zpátky na pohovce a tupě zíral před sebe.

Jo, když člověku strčíte pod nos bouchačku, kapku to s ním zamává.

Pavel zčásti proto, aby Langdona potrápil, zašel za roh a vydal se chodbou k toaletě. Dveře nechal dokořán, hlasitě se vymočil a spláchl.

Když vycházel z toalety, uviděl, že do chodby právě vchází Janáček.

„Jdu na cigaretu,“ oznámil kapitán.

Pavel už s Janáčkem pracoval dost dlouho na to, aby věděl, že kapitán kouří, kdekoliv se mu zamane. Nejspíš si potřebuje vyřídit nějaký soukromější telefonát. Těch míval spousty.

„Demoliční tým tady bude za půl hodiny,“ dodal Janáček, „a zbaví nás tohohle.“ Ukázal na ocelové dveře chránící přístup ke schodišti dolů do laboratoře.

Jedna pořádná šlupka, a cesta do spodního patra je volná, dal mu v duchu za pravdu Pavel.

O dveře do laboratoře se dosud coby provizorní alarm opíral rám z roztříštěného vchodu, ale Pavel měl pocit, že dnes tudy sám od sebe stejně nikdo nevyjde. Ty dvě už odmítly poslechnout Janáčkův přímý rozkaz, čímž mu prakticky nedaly na vybranou.

„Počkám na tým venku,“ řekl kapitán. „Ty zůstaň tady a dávej pozor, ať z laboratoře nikdo neuteče. A nespouštěj z očí Langdona.“

Pavel secvakl paty. Provedu.

Byl Janáčkovou pravou rukou už téměř pět let. Méně se však u tajné služby vědělo, že je ve skutečnosti Janáčkův synovec. Když mu bylo pouhých devět, jeho otec zemřel při nešťastné nehodě – srazil ho turista na motorce. Jeho matka pak začala postupně propadat alkoholu a on trávil čím dál víc času na ulicích, kde si nejdřív vydělával drobnými krádežemi a později začal nutit majitele místních obchodů, aby mu platili za ochranu.

Když ho v devatenácti zatkli, matku nebyl nikdo schopný najít, a tak zasáhl její starší bratr Oldřich, přestože svého synovce téměř neznal. Pavlova kuráž a vynalézavost však na úspěšného důstojníka ÚZSI udělaly dojem, a tak mladíka postavil před jednoduchou volbu: Můžeš jít do basy a strávit život mezi kriminálníky, anebo se přihlásíš na výcvik ÚZSI a já tě naučím, jak je chytat.

Pavlovi bylo jasné, že nedostane nic zadarmo, ale volba to byla skutečně jednoduchá, a tak začal tvrdě pracovat na tom, aby se stal svědomitým služebníkem zákona. Přestože při výcviku nijak neexceloval, po žebříčku stoupal velmi rychle. Teď už to dotáhl na poručíka, což byla na člověka před třicítkou nezvykle vysoká hodnost, a svého strýce oslovoval výhradně jako kapitána Janáčka.

Vděčím mu za všechno, věděl Pavel. Janáček mu nahradil otce, o kterého Pavel přišel, a mladý poručík si idealizoval kapitánovu neohroženost a odhodlání. Když chce člověk prosazovat zákon, musí se někdy povznést nad něj. Tak znělo kapitánovo motto, a když při vyšetřování někdy překročil hranice povoleného – jako třeba dnes ráno –, nechával Pavla, ať zahladí stopy.

Dobře ví, že ho budu bránit do posledního dechu.

Teď stál Pavel ve vstupní hale a sledoval, jak kapitán Janáček vychází z budovy na zasněžené nádvoří bastionu – protáhlý, obdélníkový prostor obehnaný nízkou kamennou zdí, která návštěvníky chránila před pádem z vysokého srázu. Kapitán se na trávníku začal proplétat mezi jehličnany v květináčích, zvedl si k uchu telefon a zastavil se až na opačném konci nádvoří s výhledem na pražské panorama.

Pavel využil příležitosti k tomu, aby se na vlastním mobilu podíval, jestli nemá nové zprávy. Doufal v nějaké upozornění z aplikace Dream Zone – virtuální seznamky, která ovládla celou Evropu. Pavel by nikdy neřekl, že by ho chatování s počítačově generovanými ženami mohlo bavit, ale stejně jako tolik jiných mužů brzy začal být na dráždivých rozhovorech, svůdných fotkách a smyšlených příbězích naprosto závislý.

Jedenáct upozornění.

Usmál se, potěšený, že během čekání bude mít co číst. S mobilem v ruce zamířil zpátky do čekárny, aby dohlížel na Langdona, jenže když vešel, s překvapením zjistil, že pohovka, na které Američan ještě před chvílí seděl, je teď prázdná. Rozhlédl se a prozkoumal zrakem každý kout místnosti. Doběhl do ordinace doktorky Gessnerové, ale ta byla také prázdná.

Jeho zmatek rychle přerostl v paniku. Zběsile pobíhal po čekárně a díval se za všechny pohovky a křesla. Kam sakra zmizel?!

Robert Langdon jako by se vypařil.

***

Harvardský profesor mezitím nehybně stál jen o pár metrů dál, v temném výklenku skrytém za nástěnnou plastikou Paula Evanse. Když se před pár okamžiky ocitl o samotě, honem vyskočil z pohovky a přeběhl k uměleckému dílu, aby si ho prohlédl zblízka. Přesně jak se domníval, ocelová tyč nad plastikou vůbec nesloužila k její stabilizaci.

Šlo o tyč vodicí.

Jako hodně drahá vrata stodoly.

Langdon pevně sevřel pravý okraj rozměrného uměleckého díla a zabral doleva. Masivní plastika, velmi přesně vybalancovaná na kolečkách s kuličkovými ložisky, se hladce rozjela. Za ní, jak si Langdon předem domyslel, se nacházel otvor. Rychle do něj vstoupil a zástěna díky pružinám tiše sklouzla zpět na původní místo.

Teď, zatímco jeho oči pomalu přivykaly přítmí, Langdon slyšel, jak poručík Pavel pobíhá po čekárně a hlasitě nadává.

Výklenek za plastikou působil stejně uhlazeným a uklidňujícím dojmem jako ostatní prostory, stěny byly obložené dřevem a na mramorovém sloupu se mihotal hrozen falešných svíček. Ozařovaly dveře z kartáčovaného kovu.

Soukromý výtah.

Tohle působilo jako mnohem příhodnější vstup do doktorčiny laboratoře než ono servisní schodiště a Langdon si povšiml, že dveře výtahu jsou opatřené osvětlenou klávesnicí.

Gessnerová si tedy nevymýšlela, když tvrdila, že svoji laboratoř ochránila geniálním heslem. Langdonovi teď už zbývalo jen přijít na to, jakým.

KAPITOLA 23

Jonas Faukman už prožil spoustu hrůzných okamžiků – skok z vrtulníku bez padáku, pokus o utopení zákeřným vrahem, svištění kulek na strmé střeše –, jenže všechny tyto scénáře se odehrávaly na stránkách thrillerů, které redigoval.

Teď byla hrůza opravdová.

S pytlem přes hlavu se mu čím dál hůř dýchalo a ruce měl spoutané za zády. Ležel na tvrdé kovové podlaze vozidla, které už minimálně deset minut uhánělo velkou rychlostí po dálnici. Slyšel, jak mu v kapse kabátu několikrát zazvonil telefon, ale neměl jak se k němu dostat.

Unesli ho podle všeho dva muži, oba zřejmě Američané, a prohledali mu batoh.

Mají rukopis.

Kromě strachu byl upřímně zmatený.

Proč?

Dodávka náhle sjela z dálnice, chvíli se proplétala ulicemi a pak zničehonic zastavila. Když mu únosci konečně stáhli pytel z hlavy, Faukman zjistil, že před sebou má namakaného třicátníka, celého v černém a ostříhaného na ježka. Muž se nacházel nepříjemně blízko, usazený na bedně od mléka přímo před Faukmanem, a upřeně na něj zíral ledovýma očima.

K smrti vyděšený Faukman krátce pohlédl přes svého věznitele a předním oknem ven. Viděl jen stromy a tmu. V dálce slyšel dunění nějakých těžkých strojů. Kde to sakra jsem?

Jeho druhý únosce – o něco menší muž – seděl na předním sedadle a ťukal do notebooku. To je ten, co byl na chodníku.

„Můžeme,“ oznámil muž s notebookem.

Jeho parťák s vlasy na ježka zvedl ruku k videokameře upevněné ke stropu dodávky a namířil ji Faukmanovi přímo do obličeje.

Pravidlo pro přežití číslo jedna, připomněl si Faukman. Nikdy nedat najevo strach.

„To je fajnová kamera,“ vypravil ze sebe. „Točíme něco na TikTok?“

Muž k němu sklonil zrak, zjevně zaskočený redaktorovou drzostí.

Faukman se snažil působit klidně. „Nebo to bude jen video s žádostí o výkupné, které pošlete mojí rodině?“

„Žádnou rodinu nemáte,“ odtušil monotónně muž. „Nejste ženatý, šest dní v týdnu sedíte v kanceláři a přes čtyři roky jste nebyl v cizině.“

Proboha! Kdo jsou ti chlapi?

Nejdřív ho napadla armáda, ale v dnešní době si člověk těžko mohl být jistý. Před pár lety vydal knížku o tajném světě moderních žoldáků – speciálně vycvičených mužů, kteří se nechávají najímat firmami s tajemnými jmény jako Blackwater, Triple Canopy, Wackenhut nebo International Development Solutions.

Tihle dva by mohli pracovat prakticky pro kohokoliv.

Ježour se usmál, vytáhl z kabátu malý tablet, chvíli na něm něco hledal a pak ho strčil Faukmanovi před obličej. „Poznáváte tohle?“

Redaktor se na fotografii zadíval. Chvíli mu trvalo, než pochopil, co na ní je. Cože?! Byl to jeho vlastní obývák. A vypadalo to, že jeho vzdušný byt na Upper East Side někdo obrátil naruby… obrazy strhané ze stěn, knihovny vyprázdněné, gauče rozřezané, stoly pře-vrácené.

„Co jsme hledali?“ zeptal se Ježour. „Zkuste si tipnout.“

Faukman na muže s nakrátko ostříhanými vlasy upřel zrak. „Lepšího holiče?“

Ježour se bez varování natáhl a jeho mamutí pěst udeřila Faukmana do břicha. Redaktor se zlomil v pase, padl na bok a lapal po dechu.

„Zkuste to ještě jednou,“ řekl muž a trhnutím ho zvedl na nohy. „Co jsme hledali?“

„Já… nevím,“ vypravil ze sebe Faukman, když dostal aspoň trochu vzduchu do plic.

Muž s notebookem si prohlížel jakási data, která se mu objevila na obrazovce, a kroutil nad nimi hlavou. „Lže.“

„Zeptám se znovu, naposledy,“ řekl Ježour. „A než odpovíte, dovolte, abych vám představil Avatara.“ Ukázal na videokameru pod stropem. „Je to umělá inteligence, která sleduje pohyb vašich zorniček a detekuje mikrozměny ve vašem obličeji a postoji. Je to nejmodernější systém pro analýzu pravdomluvnosti.“

Systém pro analýzu pravdomluvnosti? Faukman se rozhodl, že nebude bouchači to laciné označení jeho ještě lacinější hračky vyčítat, ale aspoň se tím vysvětlovala ta videokamera.

Muž na bedně od mléka se předklonil tak hluboko, že měl obličej nepříjemně blízko tomu Fauknerovu. „Víme o vás všechno, Jonasi. Víme, že pracujete dlouho do noci, kdykoliv nemáte pracovní oběd, chodíte si zaběhat do Central Parku, a své autory vodíte do White Horse Tavern na martini. Tak na mě nezkoušejte něco hrát. Položím vám jednu velice jednoduchou otázku.“

Faukman s bolestivě sevřeným žaludkem čekal.

„Ten rukopis, který jsme našli ve vašem batohu,“ řekl Ježour. „Je to váš jediný exemplář?“

Faukman věděl, jakou odpověď chtějí slyšet. Bohužel kdyby řekl pravdu, okamžitě by tím přišel o svou páku k vyjednávání… a tím pádem dost možná i o život.

Protože neviděl jiné východisko, zavřel oči a představil si hrdinu jedné ze svých nejpopulárnějších románových sérií, tajného agenta, který dokázal kdykoliv ošálit detektor lži díky třem prostým krokům – a právě ty se teď Faukman pokusil napodobit.

Zaprvé, sklonil ramena a uvolnil veškeré napětí v podbřišku.

Zadruhé, velmi zlehka spojil ukazováček a palec a zpomalil dech.

Zatřetí, soustředil se v duchu na obraz toho, co by si přál, aby byla pravda – v tomto případě tedy na obraz dalších deseti kopií rukopisu ležících v bezpečí na jeho stole v nakladatelství.

Rázem se cítil mnohem klidnější.

„Ne,“ pronesl co nejvyrovnanějším hlasem. „Ten rukopis v mém batohu není jediný exemplář. Mám jich ještě několik.“

Noťas se zahleděl na obrazovku a téměř okamžitě zavrtěl hlavou. „Lže.“

Zatraceně, Jonasi! Proč se tomu asi říká fikce?

Ježour znovu zvedl pěst a zjevně se mu chystal napálit další ránu do břicha.

„Moment!“ vykřikl Faukman. „Já mluvím o digitálních kopiích na serverech nakladatelství.“

Ježour se zatvářil téměř pobaveně. „Pane Faukmane, všechny digitální kopie jsme smazali – právě proto jste běžel do kopírovacího centra, nebo ne?“

Faukman ztichl, srdce mu bušilo jako splašené. Za dodávkou slyšel nějaké hlasité stroje, dost možná vytí průmyslových motorů.

„Já vám to ještě zjednoduším,“ pronesl Ježour. „Kromě toho exempláře ve vašem batohu a těch na serverech nakladatelství… víte ještě o nějaké další kopii tohohle rukopisu – digitální, vytištěné nebo jakékoliv jiné?“

Faukman zavrtěl hlavou. „Ne, ten rukopis v mém batohu je poslední zbývající exemplář.“

„Byl poslední zbývající exemplář,“ opravil ho Ježour. „Už jsme ho zničili.“

***

Alex Conan, osamělý v oddělení ochrany dat nakladatelství Penguin Random House, nechtěl věřit vlastním očím.

To nemůže být pravda.

Ťukl do klávesnice, aby stránku obnovil, v naději, že informace, která se mu zobrazuje, je mylná, ale tentýž děsivý obraz se ukázal znovu… a znovu.

Panebože, to ne…

Když se před několika minutami nedokázal spojit s Faukmanem a následně ani s Katherine Solomonovou a Robertem Langdonem, rozhodl se ke smělému činu.

Ty si přece umíš poradit. Dostaneš se ledaskam.

Vzápětí dokázal, že obě tato tvrzení jsou pravdivá, a přestože jeho metody by se asi nedaly označit za zcela legální, podařilo se mu získat přístup k informacím, které správně neměl mít, ale s jejichž pomocí se mohl pokusit ty tři vystopovat. Na jeho monitoru se teď nacházel znepokojivý obraz. Alex se při pohledu na něj snažil přijít na nějaké jiné vysvětlení, jeho myšlenky se však stále vracely k jedinému logickému závěru… závěru, z něhož běhal mráz po zádech.

Ať se tuhle knížku snaží zlikvidovat kdokoliv… právě taky zlikvidoval jednoho z našich autorů.

KAPITOLA 24

Langdon v temném skrytém výklenku studoval alfanumerickou klávesnici na soukromém výtahu doktorky Gessnerové a v duchu si zároveň přehrával jejich setkání předešlého večera.

Gessnerová byla upjatá a nevlídná, měla bledou pleť, našpulené rty a vlasy pevně stažené dozadu jako tanečnice flamenca. Langdonovi byla od prvního okamžiku nesympatická. Připojila se k nim v baru hotelu Four Seasons po Katherinině přednášce.

„Paní Gessnerová!“ zvolala Katherine vstřícně a vyskočila na nohy, sotva spatřila, jak se neurovědkyně blíží k jejich klidnému boxu v zadní části podniku. „Děkuju, že jste přišla, a samozřejmě taky moc děkuju, že jste mě pozvala sem do svého nádherného města přednášet.“

Gessnerová se na oplátku zběžně pousmála. „Přišla spousta lidí,“ podotkla s výrazným českým přízvukem. „Rozhodně tu máte slušnou reputaci.“

Katherine ten kompliment zdvořile odbyla pokrčením ramen a pokynula k Langdonovi. „To je od vás milé. Mého kolegu, profesora Roberta Langdona, jistě znáte, že?“

Langdon vstal a natáhl k ní ruku. „Těší mě.“

Gessnerová jeho pravici nevěnovala pozornost a rovnou vklouzla k nim do boxu. „Doufám, že jste si ještě neobjednali nic k pití. Požádala jsem na baru, ať vám přinesou něco ze zdejších specialit.“ Obrátila se k Langdonovi. „Vám jsem objednala ‚Luce‘, pane profesore – je to koktejl, který vymysleli v místním italském baru CottoCrudo a je v něm whisky, třešňový bitter, javorový sirup a slanina.“

Slanina? Langdon by dal mnohem raději přednost svému obvyklému Vesper Martini s ginem Nolet’s Reserve.

„A vám, Katherine,“ pokračovala Gessnerová, „jsem objednala zdejší absint – Staroplzenecký. Vždycky říkáme, že dokud je člověk schopný vyslovit jeho jméno, musí si dát další.“

Šikana převlečená za pohostinnost, pomyslel si Langdon. Málokterý tvrdý alkohol je silnější než český absint a Katherine nebyla na pití zvyklá.

„To jste moc hodná,“ pronesla Katherine zdvořile. „Praha je vážně kouzelná a dnešní večer jsem si ohromně užila. Byla pro mě opravdu čest tu přednášet.“ Langdon obdivoval její vyrovnanost i její elegantní profil, jemně rámovaný kaskádou dlouhých tmavých vlasů.

Gessnerová pokrčila rameny. „Ne že by mě vaše přednáška nebavila, ale její téma mi přišlo… jak bych to řekla… předvídatelně metafyzické.“

„Aha, to mě mrzí,“ podotkla Katherine.

„Nic proti noetice, ale skuteční vědci mého ražení na takové éterické představy, jako jsou duše, spirituální vize nebo vesmírné vědomí, moc nedají. My věříme, že veškeré lidské prožitky – od náboženského vytržení po ochromující hrůzu – pramení čistě z chemických pochodů v mozku. Fyzika příčiny a následku. Ostatní je klam a iluze.“

Doopravdy se právě označila za skutečnou vědkyni a Katherine za oběť iluzí? naježil se Langdon, ale Katherine se usmála a pod stolem mu rozverně zmáčkla stehno.

„Připadá mi zvláštní,“ pokračovala Gessnerová, „že jste se po doktorátu z neurochemie – což je snad ten nejmaterialističtější obor, jaký znám – nechala zmámit noetikou.“

„Myslíte Kalifornií?“ opáčila Katherine. „Asi jsem si chtěla všechno zasadit do širšího kontextu.“

„Promiňte,“ vložil se mezi ně Langdon, protože už se nedokázal udržet. „Když máte o noetických vědách tak špatné mínění, proč jste vlastně chtěla, aby tu doktorka Solomonová přednášela?“

Gessnerovou jako by ta otázka pobavila. „Ze dvou důvodů. Zaprvé, doktorka Ava Eastonová z Evropského výboru pro výzkum mozku, kterou jsme zvali původně, musela svoji návštěvu zrušit. Potřebovali jsme místo ní jinou ženu a napadlo mě, že někdo jako Katherine po takové příležitosti nejspíš skočí. A zadruhé, četla jsem jistý rozhovor, v němž Katherine velkoryse přiznala, že ji k napsání té chystané knihy inspiroval jeden z mých článků.“

„To je pravda,“ připustila Katherine. „Říkala jsem si, jestli jste to viděla.“

„Ano, viděla, Katherine,“ pronesla Gessnerová povýšeným tónem, jako by mluvila s dítětem. „Jenom jste zapomněla zmínit, který můj článek to přesně byl.“

„‚Chemické pochody v mozku při epilepsii‘,“ odpověděla Katherine. „Vyšel v Evropském žurnálu pro neurovědu.“

„To jsou pro noetiky trochu cizí vody, nebo ne? Doufám, že můj výzkum nepřekrucujete tak, aby vyhovoval vašim záměrům.“

„Vůbec ne,“ ubezpečila ji Katherine.

Langdon nestačil žasnout nad její zdvořilostí. Já bych s touhle ženskou dávno vyběhl.

„I přesto,“ pokračovala Gessnerová, „bych považovala za kolegiální, kdybyste mi dala možnost si tuhle část vaší knihy předem přečíst. Předpokládám, že rukopis máte s sebou.“

„To bohužel nemám,“ odpověděla po pravdě Katherine.

Gessnerová se zatvářila skepticky. „No, tak byste nejspíš měla být schopná mi ho obstarat. Pokud se mi to bude líbit, mohla bych vám napsat nějaký doporučující komentář na obálku. Je to vaše první kniha, určitě by hned působila důvěryhodněji.“

„To je od vás ohromně laskavé,“ reagovala Katherine se svatou trpělivostí. „Proberu to se svým redaktorem.“

Gessnerová se zatvářila otráveně. „Jak myslíte, ale aspoň si vám dovolím zítra dopoledne ukázat svoji soukromou laboratoř. Předvedu vám, na čem právě pracuji. Myslím si, že by to pro vás mohlo být poučné. Ráda bych vám trochu otevřela oči.“

Langdon se neklidně ošíval, ale Katherine ho pod stolem vzala za ruku a překvapivě silně ji stiskla, aby ho udržela na uzdě. Pozvání doktorky Gessnerové přijala.

Uplynulo dvacet minut a Gessnerová pořád o čemsi vykládala… Langdon ji dávno přestal poslouchat. Vypil polovinu odporného koktejlu s javorovým sirupem a slaninou a v puse měl jako po snídani. Cítil, že jestli Gessnerová brzy nezmlkne, bude si muset dát ještě něco dalšího.

Možná martini z míchaných vajíček?

Katherine si zatím absintu jen párkrát cucla, ale začínalo na ní být znát, že je přiopilá: pletl se jí jazyk a viditelně se musela přemáhat, aby udržela otevřené oči.

„Vzhledem k novátorské povaze mého výzkumu,“ pronesla Gessnerová jakoby mimoděk, „budete před zítřejší návštěvou laboratoře samozřejmě muset podepsat doložku o mlčenlivosti.“

Langdonovi takový požadavek mezi kolegy připadal absurdně sebestředný.

„Vlastně jsem ji rovnou vzala s sebou,“ dodala Gessnerová, zvedla malý kožený kufřík a začala ho otevírat. „Můžete ji podepsat hned, ať se zítra nemusíme –“

„Já tedy pochybuji o tom, že je Katherine ve stavu, kdy by mohla číst nějaké právnické dokumenty,“ přerušil ji Langdon. „Nebude lepší nechat to na zítra, až k vám dorazí?“

Gessnerovou tím zjevně nepotěšil a upřeně se na něj přes kufřík zahleděla, jako by posuzovala jeho odhodlání. „No dobře, můžeme to udělat takhle,“ řekla nakonec.

Když se potom obrátila zpátky ke Katherine a pokračovala v rozhovoru s ní, Langdon se v duchu neubránil otázce, proč neurovědkyně, která zjevně nemá o Katherine nijak valné mínění, tolik dychtí po tom, aby jí ukázala svoji soukromou laboratoř. Bez ohledu na to, co ji k tomu vedlo, hodlal Langdon zítra ráno Katherine navrhnout, ať z té exkurze nějak ladně vycouvá.

„Nejde o nic osobního, Katherine!“ zvolala Gessnerová hlasitě, čímž Langdona vytrhla ze zamyšlení. „Dobře víte, že jsem se s tímhle svým odporem k PSI a vůbec ke všemu paranormálnímu nikdy netajila. Vzpomínáte si, co dal na obálku Scientific American, když se mnou dělali rozhovor?“

„Vzpomínám,“ přikývla s úsměvem Katherine. „Dr. Brigita Gessnerová: Jsem ‚normální‘ vědkyně, žádné ‚para-‘ mi nikdo nepřišije.“

„Přesně tak.“ Znovu se hlasitě rozesmála. „Hned se toho všichni chytili. Jeden fanoušek mi poslal podložku pod myš s mým vlastním citátem: ‚Ve vědě není místo pro PSI kusy.‘ A jedna kolegyně dokonce vtipkovala, že bych si měla změnit všechna hesla na P-S-I, protože to je to poslední, co by u mě někdo hádal!“

„To je vážně vtipné,“ řekla Katherine a usrkla trochu absintu.

„Ještě vtipnější je, že když jsem o několik let později vymýšlela přístupové heslo do svojí nové laboratoře, vzpomněla jsem si na její radu… a nastavila si jako heslo PSI!“

Langdon nadzvedl obočí a v duchu přemítal, co je méně pravděpodobné – jestli to, že by si Gessnerová jako heslo do laboratoře zvolila třípísmenný kód, anebo to, že by jim ho prozradila.

„Ne doslova P-S-I, samozřejmě,“ dodala se smíchem. „Zašifrovala jsem to. A docela mazaně, pokud to sama můžu říct.“

Právě jsi to řekla.

„Pane profesore,“ ohlédla se na něj, „mám dojem, že vy jste blázen do rébusů, viďte? Moje šifra by na vás určitě udělala dojem.“

„O tom nepochybuji,“ vypravil ze sebe, přestože ji téměř neposlouchal.

Gessnerová se dál naparovala. „Svůj geniální tajný kód popisuju jako ‚arabskou poctu starověkému Řekovi, do které se vplazil kousek latiny‘.“ Uvolnila z okraje své sklenky spirálu citronové kůry a triumfálně si ji pustila do pití.

Langdon neměl ponětí, o čem by to mohla mluvit. „Zní to vážně zapeklitě.“

„Robert by to rozluštil,“ vyhrkla Katherine, na níž teď byly účinky absintu už zřetelně vidět. „Je na rébusy expert.“

„Tak se vsadíme,“ ušklíbla se Gessnerová. „Pokud dobře počítám, šance, že by můj kód uhodl, je přibližně jedna ku třem a půl bilionu.“

S tím si ovšem na Langdona nepřišla. „To vypadá na sedm znaků z alfanumerické klávesnice.“

Gessnerová se zarazila a vyvalila oči, zjevně zaskočená, že na ni tak rychle vyzrál.

Katherine se opile uchechtla. „Říkala jsem vám, že je na rébusy dobrý!“

„A evidentně i na exponenciální počty,“ podotkla Gessnerová, ale nenechala se tím vyvést z míry. „No dobrá, pane profesore, žádné další nápovědy.“

„A s tím,“ pronesl Langdon a rázně vstal, „bychom to myslím mohli dnes večer uzavřít.“

„Á, tatínek žene děti do postele,“ komentovala to Gessnerová a rovněž vstala, přestože své vodky s tonikem se sotva dotkla. „Katherine, sejdeme se přesně v osm ráno v bastionu U Božích muk.“

To se ještě uvidí, pomyslel si Langdon.

Katherine jedním lokem dopila zbytek absintu a také se zvedla od stolu. Langdon odhadoval, že má zhruba tři minuty na to, aby ji dostal nahoru, než se na ní účinky toho utrejchu projeví naplno.

Rozloučili se, a zatímco pomáhal Katherine chodbou k jejich apartmá, v duchu si vyčítal, že neurovědkyni toleroval takovou dobu. Setkal se už se spoustou sebestředných akademiků, ale Brigita Gessnerová by je všechny strčila do kapsy.

Arabská pocta starověkému Řekovi, do které se vplazil kousek latiny? Vážně?

Litoval, že se mu to její „geniální heslo“ nepodařilo rozluštit na místě, už jen proto, aby jí trochu srazil hřebínek. Tuhle šanci ale propásl. Vykašli se na to, říkal si. Komu na tom záleží?

Když došli do apartmá, Katherine zmizela v koupelně, aby se přichystala do postele. On rázoval po pokoji s vědomím, že v tomhle stavu rozhodně neusne. Jakkoliv by si přál pustit setkání s Gessnerovou z hlavy, její namyšlená povýšenost ho rozdráždila a probudila v něm jeho soutěživou duši. Jeho analytický mozek už se rozehříval a těšil se na to, jak tu její hádanku rozlouskne.

Nejdřív si to rozděl na části, řekl si. Arabská pocta…

Věděl, že na alfanumerické klávesnici se žádná arabská písmena nenacházejí, proto si byl poměrně jistý, že Gessnerová měla na mysli jiné arabské znaky – číslice, tedy matematický jazyk, který Arabové před více než tisíci lety pomohli rozšířit.

To heslo musí být číslo.

„Arabská pocta…“ přemýšlel nahlas, „starověkému Řekovi.“

Jestliže heslem mělo být číslo, muselo jít, logicky vzato, o „poctu“ numerickou, a z toho vyplývalo, že zmíněný starověký Řek měl nejspíš něco společného s matematikou.

Tři nejslavnější matematici starověku byli všichni Řekové.

Jejich jména se Langdonovi navždy vepsala do paměti poté, co jim na střední škole jejich matikář, pan profesor Brown, vysvětlil, že všudypřítomný akronym „PEA“ není zkratkou Phillips Exeter Academy, jak si všichni myslí, ale jde o tajný hold třem titánům rané matematiky: Pýthágorovi, Euklidovi a Archimédovi.

Tak o kterém z vás Gessnerová mluvila? Rozhodl se to vzít popořadě.

PÝTHAGORÁS: Pythagorova věta, teorie proporcí, kulatost Země.

EUKLIDÉS: Otec geometrie, kuželosečky, teorie čísel.

ARCHIMÉDÉS: Archimédova spirála, číslo pí, obsah kruhu.

Zarazil se.

„Pí,“ zvolal nahlas.

„Neblázni, já už mám vypito dost,“ zahlaholila z koupelny opilá Katherine.

To je pravda, ale o tom jsem nemluvil, uchechtl se sám pro sebe Langdon a zamířil do ložnice, aby malátné Katherine pomohl do postele. Když ji políbil na dobrou noc, vrátil se do obýváku, sebral ze stolu papír a propisku a usadil se na gauč, zcela pohlcen nutkavou touhou dokončit, co začal.

Řešení rébusu mu zatím zdaleka nebylo jasné, ale právě ho napadlo, že slovo „pí“ – označení patrně nejslavnějšího čísla v dějinách – má překvapivě blízko ke slovu „PSI“, což je anglická zkratka pro paranormální psychické schopnosti.

Gessnerová sama říkala, že její heslo je PSI, jen zašifrované.

Cítil, že je na správné stopě.

3,14159, pomyslel si a napsal tuto nejznámější podobu pí na papír.

Číslo pí se rozhodně dalo brát jako pocta starověkému Řekovi a také bylo vyjádřeno arabskými číslicemi, tudíž splňovalo dva ze tří požadavků doktorky Gessnerové.

Arabská pocta starověkému Řekovi.

Bohužel tu byly dva problémy s desetinnou čárkou. Zaprvé, v čistě alfanumerickém heslu se čárka vyskytovat nemohla. A zadruhé, desetinná čárka není arabský vynález, přišel s ní skotský matematik John Napier.

Oba tyhle problémy můžeš vyřešit tím, že desetinnou čárku prostě smažeš.

Teď zůstal problém už jen jeden: číslo 314159 představovalo pí, ne PSI.

A ještě se ti tam musí „vplazit kousek latiny“.

Když ho ani po deseti minutách přemýšlení nic nenapadlo, usoudil, že by to pro dnešek asi měl nechat být. Heslo doktorky Gessnerové může počkat… nebo na něj rovnou můžu zapomenout.

Vlezl si do postele vedle Katherine a pokojně spal několik hodin, dokud se s křikem neprobudila z té své noční můry.

Vážně se tohle odehrálo teprve včera v noci? pomyslel si nyní, ukrytý v setmělém výklenku, se zrakem upřeným na alfanumerickou klávesnici a trochu rozmrzelý, že ten otravný rébus ještě nerozlouskl.

Na opačné straně zdi dál nadával poručík Pavel a za okamžik Langdon uslyšel, jak z čekárny odbíhá, patrně pro Janáčka. Langdon si uvědomoval, že se mu tím nejspíš naskytla příležitost z bastionu uniknout… jenže kam by šel?

Bez Katherine neodejdu, rozhodl se v duchu. Neustále v něm sílily obavy, že se jí něco stalo. Musím se dostat dolů.

Znovu se zadíval na klávesnici a napadlo ho, že by dnes mohl ten poslední kousek rébusu rozluštit snáz než včera. Koneckonců se vždycky říká, že ráno je moudřejší večera; naše podvědomí si během spánku může leccos pozoruhodně spojit.

Langdon včera usínal s myšlenkou, že číslo 314159 přesně vystihuje „arabskou poctu starověkému Řekovi“.

To ale ještě nebylo všechno.

Pořád se mi tam musí vplazit nějaká latina.

Věděl, že většina světových jazyků – včetně angličtiny – používá k písemnému záznamu latinskou abecedu. Zatímco si prohlížel tlačítka s číslicemi a písmeny na klávesnici, uvědomil si, že se zatím soustředil jen na číslice a úplně zapomněl na to, že může použít také písmena.

Že by tím „kouskem latiny“ bylo písmeno?

Jak o tom hloubal, najednou mu před očima vyvstal ten nejjednodušší tvar, který by se mohl někam „vplazit“ – hadovité písmeno S.

No jistě, kousek latiny, který se plazí!

V té chvíli se mu vybavilo, jak Gessnerová s povýšeným gestem upustila doprostřed své sklenky tu esovitou spirálu z citronové kůry, a musel jí v duchu zatleskat.

Chybějícím dílkem skládačky je S.

Zbytek už byl jednoduchý.

PÍ se promění v PSI!

Heslo mělo být směsí arabských a latinských symbolů – číslic a písmen –, a pokud byly Langdonovy úvahy správné, řešení muselo znít 314S159!

Ještě jednou si ověřil, že jeho logika přesně odpovídá zadání, které mu Gessnerová poskytla. „Arabská pocta starověkému Řekovi, do které se vplazil kousek latiny.“

Číslo 314159 je čistě arabská pocta řeckému číslu pí, a vplazí-li se doprostřed latinské „S“, změní se PÍ v PSI… což, jak Gessnerová sama potvrdila, má být její heslo.

Těžko najít okamžik, k němuž by se víc hodilo Archimédovo zvolání „Heuréka!“, Langdon však místo toho mlčky přistoupil ke klávesnici.

Se zatajeným dechem pečlivě zadal těch sedm znaků na digitální obrazovku.

3 1 4 S 1 5 9

Když zkontroloval, že má všechno správně, vydechl a stiskl Enter.

Nic se nestalo.

Rázem ho zalila vlna zoufalství, v témže okamžiku ale za dveřmi uslyšel cvaknutí a po něm neurčité mechanické hučení. Zvuk postupně sílil… Stoupající výtah.

Heuréka, pomyslel si a s úlevou se pousmál. Jedna ku 3,5 bilionu.

Dveře výtahu odjely do strany a odhalily rozměrnou, dřevem obloženou kabinu. Langdon navzdory své klaustrofobii vstoupil dovnitř a rozhlédl se po stěnách, kde je tlačítko pro cestu dolů do laboratoře.

Tento výtah však žádná tlačítka ani jiné ovládací prvky neměl.

Místo toho se dveře automaticky zavřely a Langdon ucítil, že začíná klesat.

KAPITOLA 25

Zatímco taxík stoupal k bastionu U Božích muk, běžely Golemovi hlavou obrazy Katherine Solomonové. Dosud ji viděl na pódiu na Pražském hradě při její pozoruhodné přednášce. On se jí účastnil také, seděl tiše úplně vzadu, v nevýrazném oblečení, přesně jako teď.

Katherininy představy ho přitahovaly, chvílemi měl pocit, že noetička promlouvá přímo k němu osobně. Já jsem živoucím důkazem, že máte pravdu, doktorko Solomonová. Déle než hodinu dokázala udržet publikum ve Vladislavském sále napjaté, vzrušené touhle novou možností… tímhle neotřelým pohledem na fungování lidského vědomí.

V jednom specifickém okamžiku Golem souzněl s Katherine obzvlášť silně.

„Existuje jeden neobyčejný jev,“ vysvětlovala publiku, „který bez sebemenšího stínu pochybností potvrzuje, že naše tradiční pohledy na vědomí jsou zcela mylné. Říká se mu náhlý syndrom učence a klinicky je definován takto: ‚Náhlý projev jedinečných schopností či vědomostí, které v lidské mysli do té chvíle neexistovaly.‘“ Usmála se. „Jinými slovy, dostanete ránu do hlavy a proberete se jako houslový virtuóz nebo matematický génius nebo s dokonalou znalostí španělštiny – přestože do té doby jste žádnou z těchto schopností neměli.“

Rychle promítla několik slajdů a videí s osobami, které náhlý syndrom učence prožily.

REUBEN NSEMOH – šestnáctiletý Američan, jehož protihráč při fotbale kopl do hlavy, načež Reuben upadl do kómatu, a když se probral, uměl plynně španělsky.

DEREK AMATO – muž ve středních letech, který se při skoku do bazénu udeřil do hlavy a probral se jako geniální hudebník a virtuózní klavírista.

ORLANDO L. SERRELL – desetiletý chlapec, který po úderu baseballovým míčkem zjistil, že najednou dokáže provádět neuvěřitelně složité kalendářní výpočty.

„Nabízí se otázka,“ pokračovala Katherine, „jak je něco takového možné? Jak může kopnutí do hlavy zázračně vložit do mozku kompletní španělštinu? Nebo schopnost hrát na housle, jakou si člověk jinak osvojí jedině mnohaletým cvičením? Nebo schopnost naprosto přesně pracovat s kalendářními daty, která se nacházejí několik staletí v minulosti nebo v budoucnosti? Odpověď zní, že všechny tyto věci jsou – v našem současném modelu mozku – doslova nemožné.“

Pokynula k mladému muži, který si prohlížel něco na mobilu. „Pane, zkuste si představit, že byste tím telefonem hodil o zeď, a poté, co byste ho sebral, měl byste v galerii úplně nové fotky míst, na kterých jste nikdy nebyl.“

„Nemožné,“ souhlasil s ní mladík.

Golem samozřejmě chápal, jak k takovým věcem může dojít. Chápal, proč se kosmické signály kříží. A zjevně to chápala i Katherine Solomonová.

„A pak je tu samozřejmě ještě neuvěřitelný případ Michaela Thomase Boatwrighta.“

Katherine jim převyprávěla příběh veterána amerického námořnictva, kterého objevili v bezvědomí v hotelovém pokoji, a když se probral, hovořil plynně švédsky: nevzpomínal si na nic ze svého skutečného života a místo toho tvrdil, že je Švéd jménem Johan Ek.

Aby toho nebylo málo, Katherine jim připomněla ještě dobře známý příběh Jamese Leiningera – dvouletého chlapce, kterého pronásledovaly noční můry, jak je zavřený v kokpitu hořící stíhačky. Během dne malý James kreslil obrázky hořících letadel a mluvil o složitých předletových kontrolách, včetně technického žargonu, s nímž se nikdy nesetkali ani jeho rodiče, natož dítě jeho věku. Když se ho vyplašení rodiče ptali, kde ke všem těm informacím přišel, sdělil jim, že se nejmenuje James Leininger, ale James Huston, a že byl pilotem letounu, kterým vzlétal z „Natomy“ se svým přítelem Jackem. K úžasu jeho rodičů pátrání v záznamech z druhé světové války odhalilo, že pilot jménem James Huston skutečně vzlétal z letadlové lodi Natoma Bay společně s pilotem Jackem Larsenem. Huston se zřítil a zemřel uvězněn v hořícím kokpitu. Pokračování příběhu bylo ještě podivnější a stalo se námětem několika dokumentárních filmů a nesčetných internetových spekulací.

„Tyto jevy jsou nevysvětlitelné, ale skutečné,“ navázala Katherine. „Jsou to reálné anomálie a současný model vědomí podkopávají natolik zásadně, že se ocitáme na křižovatce lidského poznání, na křižovatce, kde čím dál širší okruh brilantních myslitelů – neurovědců, fyziků a filozofů – nevidí jinou možnost než přijmout tutéž šokující pravdu… zkrátka že náš zavedený vědecký pohled na fungování lidské mysli už nestačí. Je načase vytvořit model nový. Je načase si připustit, že nedokážeme odpovědět na jednoduchou otázku: Odkud se naše myšlenky, nadání a nápady berou? A právě to, milí přátelé, je téma dnešní přednášky.“

Golemův taxík projel poslední zatáčkou k bastionu U Božích muk a laboratoř se vynořila na dohled. Jenže sotva Golem spatřil, co stojí před ní, okamžitě vykřikl: „Zastavte! Zastavte!“

Řidič ihned dupl na brzdu.

Golem předpokládal, že tu bude sám, k jeho překvapení však před budovou parkoval vůz ÚZSI. V tuhle hodinu tady nikdo nemá co dělat!

Poslal taxík pryč a pomalu zamířil k bastionu pěšky, ve skrytu stromů, které rostly podél cesty. Když došel blíž, rozeznal, že vstupní dveře budovy jsou roztříštěné. Vchod zel dokořán a podlaha byla posetá střepy.

Že by do laboratoře Gessnerové vnikl ÚZSI?

Rázem si uvědomil, že pokud k tomu došlo, pak těžko získá to, pro co sem přišel. Jenže bez toho nebudu schopný proniknout k projektu Práh.

V rozbité vstupní hale nikoho neviděl, zaznamenal však pohyb na vzdáleném konci nádvoří. Asi sedmdesát metrů daleko stál vytáhlý muž v obleku, hleděl přes nízkou zídku a hovořil do telefonu.

Někdo z ÚZSI?

Některý ze spojenců Gessnerové?

Jeho přítomnost každopádně představovala problém, s nímž bylo třeba se vypořádat.

KAPITOLA 26

Kapitán Janáček na samém konci nádvoří bastionu U Božích muk ukončil hovor a zahleděl se přes nízkou kamennou zídku do parku hluboko pod sebou. Kupodivu se v té chvíli cítil plný života. A vlastně ani nezáleželo na tom, jestli za ten vzrušující pocit může riskantní pohled do hlubiny, nebo uplynulé ranní události.

Dnes je dobrý den.

Práce u bezpečnostních složek byla v posledních letech, s tím, jak se město plnilo turisty, čím dál zoufalejší. Všichni požadovali větší bezpečí a Janáček dělal, co mohl, odměnou mu však byly jen věčné důtky – buď za nedostatečné výsledky, nebo za přílišnou agresivitu.

Musíte si vybrat jedno, nebo druhé, namítal Janáček. Vládu železné ruky. Nebo chaos.

Už několikrát ho přeskočili při povýšení – nejspíš kvůli tomu, jak před lety naložil s jistou skupinkou povykujících amerických vysokoškoláků. Když je oslovil, mladíci se mu postavili na odpor – opilí, namyšlení, útoční. Znechucený Janáček je nechal na noc zavřít, aby dostali za vyučenou.

K jeho smůle se však mezi studenty nacházel i syn jednoho amerického senátora, který bez sebe zlostí okamžitě volal na americkou ambasádu. Mladíky na místě propustili a Janáček měl na krku žalobu za „nepřiměřené použití síly“ a „duševní trauma“.

Natrvalo mu to pokazilo kariéru.

Dneska těm Amíkům ukážu, kdo je tady šéf.

Demoliční tým mu právě potvrdil, že bude zakrátko na místě, a Janáček si domluvil tiskovou konferenci, která měla začít přibližně za hodinu. Už v duchu viděl fotky, jak z bastionu U Božích muk odvádí harvardského profesora a významnou americkou vědkyni – oba v klepetech.

Tito dva Američané dnes ohrozili lidské životy, oznámí stroze. Čistě proto, aby získali větší publicitu pro jakousi knihu.

Jistě, jeho obvinění nejsou tak docela pravdivá, byl si však jistý, že tahle lež nikdy nevyplave na povrch. Jeho synovec Pavel mu pomohl zahladit všechny stopy. ÚZSI je bratrstvo a všichni v něm chápou, že je někdy třeba trochu ohnout pravidla, aby bylo spravedlnosti učiněno za dost – obzvlášť když člověk čelí americké ambasádě a jejímu naprosto nechutnému vlivu na dění v téhle zemi.

Zatímco si v duchu užíval svou blížící se odplatu, znovu mu zazvonil telefon.

Sotva spatřil jméno volajícího, sebevědomě se usmál.

Já o vlku… S touto ženou se dostal do křížku už několikrát a zatím pokaždé prohrál. Dnes ale ne.

„Paní velvyslankyně,“ pronesl do mobilu. „Jaká čest, jako vždy.“ Nijak se nesnažil před americkou diplomatkou skrývat svůj sarkasmus.

„Kapitáne Janáčku,“ ozvala se velvyslankyně, „jste v bastionu U Božích muk?“

„To skutečně jsem,“ potvrdil arogantně. „Čekám tu na demoliční tým a hodlám vzít do vazby minimálně jednoho amerického občana.“

„Právě jsem hovořila s atašé Harrisem,“ zaznělo rezolutně z telefonu, „a ten je přesvědčený o tom, že Katherine Solomonová ani Robert Langdon nemohli mít s tou nastraženou bombou vůbec nic společného.“

„Tak proč se paní Solomonová brání zatčení?“

„Kapitáne Janáčku, řeknu vám to jen jednou. Tato komplikovaná situace souvisí s věcmi, o kterých nemáte –“

„Na to vám seru, paní velvyslankyně! Mně úplně stačí, že mám ponětí o tomhle: na bastion U Božích muk se vaše jurisdikce rozhodně nevztahuje a nemůžete mi naprosto žádným způsobem zabránit, abych –“

„A DOST!“ vybuchla velvyslankyně česky, čímž Janáčka na okamžik zaskočila.

Jakmile zmlkl, pokračovala zlostným šepotem.

Pronesla šest slov… pouze šest slov.

Janáček měl pocit, jako by do něj narazil kamion.

V jediném okamžiku se všechno změnilo.

KAPITOLA 27

Když výtah těsně před příjezdem do spodního patra zpomalil, Langdonovi už bušilo srdce jako splašené, zčásti vlivem klaustrofobické kabiny, ale hlavně následkem prohlubujících se starostí o Katherine.

Někde tady musí být…

Jakmile se dveře otevřely, spatřil dlouhou chodbu, jejíž nahrubo osekané kamenné zdi by klidně mohly patřit nějaké stovky let staré pevnosti – což také patřily. Podlahu, v ostrém kontrastu ke zdem, naopak tvořily elegantní parkety z mořeného dřeva; táhla se od výtahu vpřed a v pravidelných rozestupech ji ozařovala decentně ztlumená, zapuštěná světla.

„Katherine?“ zavolal Langdon tiše a vystoupil z kabiny. Jeho oči postupně přivykaly tlumenému osvětlení.

Výtah se za ním zavřel, on se zadíval do chodby a rozeznal v ní patery hladké dřevěné dveře, zasazené do pravé zdi chodby a rámované klenutými kamennými zárubněmi. Tahle laboratoř spíš než neurovědecké pracoviště připomínala přepychový butikový hotel.

„Paní doktorko Gessnerová?!“ zavolal hlasitěji, neboť měl pocit, že poručík Pavel ho teď nahoře nemůže zaslechnout.

První dveře, k nimž došel, vedly do velké, úhledné kanceláře s kamennými zdmi, tlustým kobercem a vysokými skříněmi. Na stole stály dva počítače a telefon a vedle ležela halda papírů. Tady Gessnerová zjevně skutečně pracovala.

„Haló?“ zavolal a nakoukl do sousední místnosti – menší kanceláře, jejíž stůl zdobily fotografie a umělá květina a stála tu také tmavě červená láhev, na níž bylo fixou napsáno Пей воду! Langdon netušil, co to znamená, při pohledu na azbuku se mu však vybavilo, že Gessnerová má v laboratoři ruskou asistentku.

Vyšel z její kanceláře a vydal se chodbou k dalším dveřím, na nichž byl symbol, který na první pohled nepoznával.

Napadlo ho, že by mohlo jít o upravený cirkumpunkt – starověký symbol kroužku s tečkou uprostřed. Zároveň mu to vzdáleně připomínalo znak hokejového týmu Philadelphia Flyers. Za okamžik si však uvědomil, že ve skutečnosti jde o moderní piktogram znázorňující člověka položeného na zádech před velkým kruhovým otvorem.

Laboratoř se zobrazovací technikou, usoudil a hlasitě na dveře zaklepal.

Ticho.

„Katherine? Jsi tu?“ zavolal tiše.

Vzal za kliku a dveře se otevřely. V místnosti se automaticky rozsvítilo a on spatřil složitý ovládací panel spojený se dvěma ohromnými zobrazovacími přístroji – tomografem a skenerem magnetické rezonance. Nikdo tu však nebyl.

Langdon vycouval z místnosti a pokračoval chodbou ke třetím dveřím. Zdejší cedulka mu náhle dodala naději.

VIRTUÁLNÍ REALITA

Gessnerová se o své práci s VR zmiňovala a jeho teď napadlo, jestli obě ženy nejsou náhodou uvnitř, ponořené do nějakého všeobjímajícího prožitku ve virtuální realitě, takže domácí telefon vůbec neslyšely.

On sám měl s virtuální realitou zatím pouze jedinou, značně znepokojivou zkušenost. Jeden student ho přemluvil, ať vyzkouší horolezeckou simulaci nazvanou The Climb, a když si Langdon VR brýle nasadil, okamžitě se ocitl na ošidně úzké římse stovky metrů nad zemí. I když věděl, že ve skutečnosti pořád stojí v bezpečí na podlaze, byl paralyzovaný strachem, měl silně rozhozené vnímání vlastního těžiště a nedokázal se přimět k jedinému kroku. Kupodivu byla tahle virtuální realita přesvědčivější než realita skutečná, o níž jeho mozek stále věděl, že je pravdivá.

Už nikdy, říkal si v duchu, zatímco klepal na dveře VR laboratoře. Potom vzal za kliku a vstoupil.

„Katherine? Paní Gessnerová?“

Šlo o poměrně malou místnost s kamennými zdmi, kobercem a jediným polohovatelným křeslem postaveným uprostřed. Působilo to jako jakési domácí kino pro jediného diváka, ovšem bez plátna. Zezadu na křesle visely mohutné brýle, z nichž vybíhalo několik kabelů.

Bizarní, pomyslel si Langdon. A Katherine tady není.

Rychle místnost s VR opustil a postoupil chodbou o několik dalších kroků k toaletě vybavené bezpečnostní oční sprchou a sprchovým koutem. Nikde nikdo.

Pokračoval tedy dál a za okamžik se ocitl před posledními dveřmi laboratoře. Na cedulce tu stálo:

TECHVELOPMENT

Tento nový anglický termín se uchytil zejména u mladé generace z technologických start-upů a Langdon ho znal jedině díky Jonasi Faukmanovi, který ho posměšně označoval za „redundantní složeninu“ a prohlašoval, že mladým lidem, kteří nemají dost energie ani na to, aby napsali „technological development“, by se neměly svěřovat miliony dolarů k vývoji čehokoliv.

Zlehka zaklepal a vzal za kliku.

Poslední naděje, pomyslel si a silou vůle se snažil Katherine přimět, aby tu byla.

Když se dveře otevřely, zůstal na okamžik oslepený. V místnosti zářilo pronikavé světlo a panoval tu značný hluk. Nad podlahou z čistě bílých dlaždic bzučely ostré zářivky, hučely tu průmyslové větráky a vzduch protínalo nepřetržité pípání jako nějaký varovný alarm. Langdon okamžitě znervózněl.

„Haló?“ zavolal přes všechen ten randál. „Katherine?!“

Když vstoupil dovnitř, spatřil bludiště různých pracovních stolů se všelijakými elektronickými přístroji, nářadím, součástkami a výkresy, což v něm celkově probouzelo pocit, že se ocitl v doupěti nějakého šíleného vědce. V zadní části místnosti, za neuklizenými stoly, stál těžkopádný regál s čímsi, co na první pohled působilo jako starodávný střediskový počítač namontovaný na průmyslový generátor. Právě odsud znělo to neúnavné hlasité pípání a hučení větráků.

„Je tu někdo?“ zavolal Langdon do té změti zvuků.

Došel až k přístroji a zjistil, že z jeho boku vybíhají těžké svazky hadic a kabelů a táhnou se po podlaze k jakémusi přídavnému zařízení – podlouhlé, nízko zavěšené nádobě vyrobené z čirého plastu a skla. Zpod průhledného krytu vycházela tlumená záře.

Co to pro všechno na světě je?

Velikostí a tvarem mu nádoba evokovala spací kapsli.

Nebo rakev, blesklo mu hlavou a rázem znervózněl ještě víc.

Když se ke kapsli přiblížil, spatřil, že její průhledná skořápka je silně zamlžená od toho, co se děje uvnitř. Pípání neustávalo. Opatrně přistoupil až těsně ke kapsli a zadíval se skrz skleněné víko.

Okamžitě ucukl hrůzou.

V kapsli, zahalená vířící mlhou, nehybně ležela neurčitá lidská postava.

Panebože… Katherine?!

KAPITOLA 28

Ve druhém patře americké ambasády se právě otevřely dveře a vyšel z nich Michael Harris, po soukromé poradě s velvyslankyní značně otřesený. Právě byl částečně „zasvěcen“ a dosud se snažil srovnat si v hlavě veškeré důsledky přísně tajných informací, o něž se s ním velvyslankyně podělila.

Tušil, že mu neřekla všechno, ale jedno mu bylo naprosto jasné: Dnes tu jde o mnohem víc než jen o bombu ve Four Seasons.

Zhluboka nasál vzduch a spěšně zamířil dolů do Daniny kanceláře. Upřímně teď litoval, že ji do toho tak zbrkle zatáhl – měl raději počkat až po svém rozhovoru s velvyslankyní. Danu zastihl u jejího počítače, na jehož monitoru si zaujatě prohlížela záběry z Karlova mostu. Do háje.

Když vešel, zvedla hlavu. „Našla jsem tu tvoji ženskou s ostnatou korunou, Michaele. Je fakt roztomilá. Nikdy ses nezmínil –“

„Vypni to, Dano,“ nenechal ji domluvit a spěchal k ní. „Udělal jsem chybu.“

„Ale chtěl jsi –“

„Já vím. Omlouvám se. Prosím tě, vypni to. Hned.“

Dana si ho ostražitě prohlížela a vstala. Coby metr osmdesát vysoká bývalá modelka byla jednou z mála žen, které Michaelu Harrisovi dokázaly pohlédnout zpříma do očí. Než ale stačila pronést jediné slovo, Harris se sklonil až téměř k podlaze.

„Vážně?“ podivila se. „Budeš mě prosit na kolenou?“

Ne tak docela. Harris se natáhl pod stůl a vytrhl kabel ze zásuvky, čímž její počítač konečně vypnul.

Dana viděla, jak monitor potemněl. „Co to vyvádíš?!“

„Musíš mi důvěřovat,“ prohlásil, když vstal.

„Máš v poslední době spoustu tajemství.“

Kdybys jen věděla, pomyslel si. „Podívej… Nechci po tobě nic jiného, než aby ses vrátila k práci a zapomněla, že jsem tě o tamto vůbec kdy požádal.“

Dana na něj nehnutě upírala zrak a Harris vycítil, že není ochotná nechat to jen tak plavat. Musel se sice hodně přemáhat, ale podařilo se mu vyloudit na rtech laškovný úsměv a ztišit hlas do šepotu. „Stěny tady mají uši. Co to radši probrat dneska u večeře?“

Daně se rozjasnily oči a našpulila rty. „U tebe doma? Něco si objednáme?“

Harris na ni mrkl. „Na jídle zas tolik nesejde.“

Usmála se. „Váš přístup se mi zamlouvá, pane Harrisi.“

Harris jí poslal vzdušný polibek a zamířil pryč.

O pár minut později už seděl v jednom ze služebních černých Audi A7 a ujížděl ulicí Tržiště. Původně si myslel, že pojede rovnou do bastionu U Božích muk, ale velvyslankyně pro něj měla ještě jiný úkol.

„Panu Langdonovi zatím nic nehrozí,“ ubezpečila ho. „Kapitána Janáčka mám pod kontrolou.“

To je ještě mírně řečeno, pomyslel si Harris, protože byl před chvílí svědkem jejich brutální výměny názorů po telefonu. Janáček přestřelil… a prohrál. Určitě si teď líže rány a až do Harrisova příjezdu si nic nezkusí.

Navzdory znepokojivé povaze všeho, co se Harris od velvyslankyně dozvěděl, měl alespoň pocit, že se mu poodhalil závoj zakrývající některé kousky skládačky a všechno mu teď o něco lépe zapadá do sebe… ty neoficiální úkoly, které pro velvyslankyni plnil… laboratoř Gessnerové v bastionu U Božích muk… ta žena na Karlově mostě… dokonce i ta chystaná kniha Katherine Solomonové.

***

Dana Daňková pěnila zlostí.

Ty mi nebudeš nakazovat, co smím a co nesmím dělat, Michaele Harrisi.

Jsi můj milenec, ne můj šéf.

Harrisovo povýšené cukrování o večeři ji naprosto vytočilo. A co víc, jeho podivné chování ještě posílilo její zájem o tu tajemnou ženu na Karlově mostě.

Naštěstí byl slavný most pod dozorem většího množství kamer než kterékoli jiné místo v Praze – jen na plynových lampách jich bylo umístěno třináct, a ty na strážních věžích dokonce poskytovaly rozhled v okruhu 360 stupňů.

Zatímco byl atašé u velvyslankyně, zvolila si Dana právě jeden z těchto panoramatických záběrů z výšky a přetočila archivovaný záznam na 6.40 ráno. Ke svému překvapení spatřila ženu s ostnatou korunou už na místě – postávala na východním konci mostu a na někoho čekala.

Ale na koho?

Dana si vyvolala obraz z nejbližší kamery na lampě, přiblížila si ženin obličej a s nelibostí zaznamenala, že je mladá a hezká, má hluboké dolíčky a velké nevinné oči. Postava pod přiléhavým černým kabátem se zdála drobná a fit.

Kvůli tomu se o tebe Michael zajímá?

Ale kdyby o ni Michael projevoval romantický zájem, bylo by přece absurdní, aby o její sledování požádal právě Danu. Ledaže by s ní hrál nějakou krutou hru. Už několik týdnů jí její intuice napovídala, že se Michael s někým vídá.

Tohle ženská vždycky pozná…

Když byl teď Harris pryč, vlezla Dana pod stůl, zapojila znovu počítač a vrátila se na monitorovací portál.

Vyhledala opět hezkou ženu v kostýmu a byla pevně rozhodnutá zjistit, kam se poděla. Ještě předtím tu ale byla jedna naléhavější otázka.

Kdo sakra jsi?

Dana tady na ambasádě měla v popisu práce také ověřování totožnosti a minulosti všech návštěvníků, kteří sem přišli žádat o nějaké služby či azyl. Stačila jí fotografie z pasu nebo screenshot z bezpečnostních kamer u vstupu, a rázem se jí otevřel celý svět. Díky softwaru na rozpoznávání obličejů bylo dnes možné během několika málo minut identifikovat kteroukoliv osobu na světě.

Promiň, lásko, ušklíbla se Dana, zatímco pořizovala několik detailních snímků ženina obličeje ve vysokém rozlišení, ale přede mnou se neschováš.

Nahrála fotky do mezinárodní databáze k rozpoznávání obličejů. Pokud by žena měla kdekoliv na světě záznam o trestné činnosti, znala by Dana výsledek do třiceti vteřin. Pokud ne, prožene program její podobiznu masivní mezinárodní databází fotografií nashromážděných z pasů, řidičáků a významných médií.

A když nezabere ani tohle, pak se podobizna začne porovnávat se snímky v té nejnovější a nejobsáhlejší databázi na světě – s miliardami selfíček naivně nahraných na Instagram, Facebook, LinkedIn, Snapchat a další platformy.

Sociální sítě, pomyslela si Dana. Největší pokrok ve sběru informací od té doby, co katolická církev vynalezla zpověď.

KAPITOLA 29

Langdon třeštil zrak na lidskou postavu uvnitř kapsle a na okamžik se cítil naprosto paralyzovaný.

Panebože… Katherine.

Klesl na kolena a zabušil do skla, pak přitiskl obličej k povrchu víka a pokusil se nahlédnout dovnitř.

Musím ji odtud dostat!

U boku kapsle ležela pod víkem nehybná ruka, štíhlé prsty bledé a ztuhlé, ojíněné mrazem. Zdálo se, že zápěstí je upoutané na místo těžkým popruhem.

Langdon šátral po povrchu kapsle a snažil se přijít na to, jak ji otevřít. Přejížděl dlaní po hladkém, ledově studeném skle, ale nenacházel žádné švy, úchyty ani tlačítka. Pronikavý alarm pištěl dál.

Otevři se, krucinál!

Jen pár centimetrů od Langdonova obličeje se z oblaku vířící mlhy opakovaně vynořoval neurčitý obrys postavy.

Najednou za sebou něco zaslechl: rychlé kroky blížící se po dlažbě. Otočil se a spatřil vysokou ženu s blond vlasy po ramena. Běžela k němu, držela nerezový hasicí přístroj a podle všeho se chystala udeřit ho s ním do obličeje.

„Co to sakra děláte!“ zaječela česky přes hluk v místnosti.

Langdon zvedl obě ruce, aby se bránil. „Počkejte!“

„Jak jste se sem dostal?“ zeptala se žena už anglicky se silným ruským přízvukem a zvedla těžký kovový minimax nad hlavu.

„Prosím vás, musíme otevřít –“

„Jak jste se sem dostal?!“

„Mám heslo k výtahu!“ vykřikl Langdon. „Dala mi ho doktorka Gessnerová! Byl jsem se svou přítelkyní Katherine Solomonovou –“

Žena hasicí přístroj okamžitě svěsila a zatvářila se upřímně vyplašeně. „Vy jste pan profesor Langdon? Hrozně moc se omlouvám… já jsem Saša Vesna, pomáhám Brigitě v laboratoři –“

„Katherine je tady uvnitř!“ přerušil ji Langdon a ukázal na kapsli. „Musíme jí pomoct!“

Saša jako by teprve teď zaznamenala pronikavé pípání a do tváře jí místo zmatku vstoupila čirá hrůza. Upustila minimax, který s hlasitou ránou dopadl na podlahu, a rozeběhla se k připojenému stroji. Vytáhla z regálu namontovaný šuplík, z něj vyklopila notebook a začala do něj zběsile ťukat.

„Proboha… ne!“

Langdon neměl ponětí, co se tu děje, ale ženina panika jen posilovala jeho vlastní. „Prostě ten krám otevřete!“

„To je moc nebezpečné!“ křikla Saša. „Nejdřív musíte proces obrátit.“

Jaký proces? „Prosím vás, dostaňte ji co nejrychleji ven!“

Asistentka se zdála v koncích, neustále v obavách pohlížela na kapsli. „Já nechápu… proč by tam doktorka Solomonová vůbec lezla.“

Langdon měl sto chutí popadnout minimax a kryt kapsle prostě roztříštit. Tohle nemůže být pravda…

Asistentka znovu začala ťukat do klávesnice a alarm konečně utichl. O chvíli později přestaly hučet větráky a v průhledných hadicích, které spojovaly kapsli s větším přístrojem, to začalo bublat. Langdon sám nevěděl, co by v nich vlastně čekal, ale rozhodně ne tuhle tmavě rudou kapalinu, která teď proudila směrem k tělu.

„To je krev?!“ zeptal se a najednou se mu udělalo mdlo. „Co je to celé vůbec zač?“

„EPR kapsle!“ odpověděla Saša s panikou v hlase, a zatímco tekutina bublala ke kapsli, dál ťukala do klávesnice. „Přístroj na nouzové zpomalení životních funkcí a resuscitaci. Tohle je Brigitin prototyp! Není připravený k používání!“

Langdonovi se v tu chvíli vybavilo, že se Gessnerová o své EPR kapsli vlastně včera večer zmínila. Tento přístroj k záchraně lidských životů původně v čistě hypotetické podobě navrhl chirurg Samuel Tisherman z lékařské fakulty Marylandské univerzity, základního konceptu se však chopila Brigita Gessnerová, postavila výrazně upravený prototyp a teď na něj měla patent – který jí podle jejích vlastních slov měl vynést pohádkové bohatství.

„Déle trvající hypoxie způsobuje poškození mozku,“ vysvětlila jim včera v baru, „můj přístroj ale dokáže mozek před nedostatkem kyslíku ochránit tím, že pozastaví činnost buněk – jde vlastně o takové zpomalení životních funkcí. V podstatě to není nic jiného než upravený bypass EMCO – jednotka extrakorporální membránové oxygenace, která tempem dva litry za minutu vyměňuje krev za podchlazený fyziologický roztok. Tím se mozek i tělo velmi rychle ochladí na deset stupňů Celsia a chirurgický tým má díky tomu několik hodin na to, aby ošetřil kriticky zraněného pacienta, jehož mozek by normálně vypověděl službu během pár minut.“

Když teď Langdon stál nad jejím prototypem EPR kapsle a hleděl na vířící studenou mlhu, bylo mu téměř na zvracení.

Najednou se z nitra kapsle ozvalo tlumené lupnutí a po vnitřní straně skla se rozprskla krev. Langdon uskočil. Ona krvácí!

„Bljať,“ zaklela Saša, přerušila práci na notebooku a vrhla se k nouzovému panelu na zadní stěně. Rozbila plastovou pečeť a bez váhání stiskla sytě červené tlačítko pod ní. V kapsli to okamžitě zasyčelo, podtlak pustil víko a to se postupně zvedlo jako vyklápěcí dveře sportovního auta. Jakmile se mlha trochu rozptýlila, Langdon se znovu sklonil nad kapslí.

Panebože…

Hned na první pohled poznal, že jí není pomoci. Oči měla prázdné a bez života, tvář zmrzlou ve výrazu čirého zděšení. Langdon by si nikdy nepomyslel, že by pohled na mrtvé tělo mohl v člověku probudit tak mocný pocit zoufalství a zároveň úlevy – ale přesně tohle teď sám prožíval.

Mrtvola ležící před ním nebyla Katherine Solomonová.

Byla to Brigita Gessnerová.

KAPITOLA 30

Saša Vesna zmučeně zakvílela a zhroutila se na kolena vedle mrtvoly v kapsli. „Brigito! Ne!“ Zabořila obličej do dlaní a neovladatelně se rozvzlykala.

Langdon mohl jen přihlížet a v duchu ji litovat. Její zármutek při spatření doktorky Gessnerové byl zjevně stejně mocný jako jeho vlastní úleva při zjištění, že to není Katherine.

Už po několika vteřinách ztrápeného pláče však Saša náhle vyplašeně zvedla hlavu. Začala se plácat do kapes, jako kdyby něco ztratila. Zároveň zhluboka oddechovala. „Ne…“ šeptala se zaťatými zuby a tváří staženou do ztuhlé grimasy. „Prosím… teď ne!“

Langdon k ní honem přiběhl. „Co se děje?!“

Saša se pokusila zvednout a zamířit ke dveřím, ale hned při prvním kroku se jí podlomily nohy a klesla zpátky na kolena. Zjevně na ni šel nějaký záchvat a Langdon dělal, co mohl, aby ji podepřel.

„Jak vám mám pomoct?!“

Saša chrčivě zasténala a ukázala na kabelku, kterou opodál upustila na podlahu.

Léky? napadlo ho, honem vyskočil, doběhl ke kabelce, a zatímco ji nesl zpátky, začal se sám zběsile přehrabovat v jejím obsahu.

Doktorka Gessnerová se předešlého večera zmínila, že její laboratorní asistentka trpí epilepsií spánkového laloku – ačkoliv to z jejích úst nevyznělo ani trochu soucitně, spíš jako úvod k dalšímu vychloubání tím, kolik pacientů s tímto typem epilepsie už vyléčila. „Záchvaty jsou prakticky elektrické bouře v mozku,“ vysvětlila jim. „A já jsem vynalezla způsob, jak takovou bouři utišit. Je to v podstatě dokonalý lék.“

Dokonalý? Saša v tuhle chvíli nijak zvlášť „vyléčeně“ nepůsobila.

Langdon ke své zlosti nacházel jen klíče, rukavice, brýle, papírové kapesníky a další běžné drobnosti. Žádnou lahvičku s prášky, inhalátor nebo injekční stříkačky, vůbec nic, co by v této situaci mohlo přijít k užitku. „Co potřebujete?“ zeptal se, když s kabelkou došel až k ní.

Jenže viděl, že odpověď nedostane. Saša ležela na boku, děsivě se třásla, v očích měla skelný pohled a hlavou narážela do dlaždiček.

Teď už je na lék pozdě, bylo mu jasné. Rychle si dřepl vedle ní, vzal její hlavu do dlaní a podržel ji v bezpečí nad tvrdými dlaždičkami. Coby učitel absolvoval povinný výcvik první pomoci, kde se naučil, jak si v případě záchvatu počínat.

Zaprvé, neublížit. Dobře věděl, že je nesmysl snažit se člověka převalit na břicho, jak to často dělají záchranáři v televizních seriálech, aby oběť „nespolkla vlastní jazyk“ – bizarní dávná pověra, která popisuje něco ve skutečnosti fyzicky nemožného. Také věděl, že nemá strkat oběti do úst pásek, což leckdo považuje za prozíravost. Takhle dotyčného leda tak udusíte – nebo vám ukousne prsty. Jedinou schválenou ochranou při záchvatu je takzvaný ústní chránič PATI a ten v Sašině kabelce nikde neviděl. Prostě jí pomoz to překonat.

„To nic,“ šeptal jí. „Jsem tady s vámi.“

Když teď držel její hlavu v dlaních, všiml si, že si v minulosti přerazila nos a špatně jí srostl a že má fialovou jizvu pod bradou – téměř jistě zranění z předešlých záchvatů. Zpod hustých blond vlasů vykukovaly stopy dalších jizev, utržených pravděpodobně při podobných nehodách.

Langdon cítil, jak se v něm zvedá vlna soucitu.

Epileptické záchvaty si na těle vybírají krutou daň, o tom není sporu. Účinky na duševní stav však bývají paradoxně docela jiné, dokonce přesně opačné, a je to zdokumentováno na mnoha případech v dějinách.

Katherine se ve své přednášce minulého večera o epilepsii zmínila také, uvedla ji jako jeden z přirozených „změněných stavů“ vědomí, k nimž dochází v lidské mysli. Pokud sledujeme průběh epileptického záchvatu pomocí magnetické rezonance, zachycený signál se překvapivě podobá tomu, jak se mozek chová pod vlivem určitých halucinogenů, při prožitcích blízké smrti, ba dokonce při orgasmu.

Kupodivu i někteří z největších tvůrčích géniů lidstva byli epileptici: Vincent van Gogh, Agatha Christie, Sókratés nebo Fjodor Dostojevskij. Ruský romanopisec jednou své epileptické záchvaty označil za „štěstí a harmonii v běžném stavu nemyslitelné“. Jiní je popisovali jako „otevření brány k božství“… „požehnané vysvobození mysli z okovů tělesné schránky“… a „nadpozemské záchvěvy čiré kreativity“.

Epilepsie se s pozoruhodnou četností vyskytuje v křesťanském umění, což ale není až tak překvapivé, jak by se mohlo zdát, protože mnohé biblické popisy mystických prožitků – různá vidění, vytržení, zjevení, setkání s Bohem či jeho posly – podle všeho s neobvyklou přesností a specifičností líčí prožitek epileptického záchvatu. K Ezechielovi a svatému Pavlovi se později přidaly například Johanka z Arku nebo svatá Brigita. Slavné Proměnění Páně Rafaela Santiho zachycuje epileptického chlapce zmítajícího se v záchvatu, což malíř i mnozí další běžně používali jako metaforu pro vystoupení Ježíše na nebesa.

Saša s hlavou v Langdonových dlaních se konečně přestala třást. Dech se jí zklidnil do normálního rytmu. Celý záchvat trval zhruba minutu a mladá žena teď ležela úplně bezvládně, s největší pravděpodobností v bezvědomí. Langdon věděl, že musí mít trpělivost a poskytnout jí čas k návratu.

Zatímco si nehybnou Rusku prohlížel, snažil se ovládnout vlastní vnitřní zmatek z toho, jak nečekaný směr události dnes ráno nabraly. Ještě před pár hodinami si poklidně plaval v bazénu. Teď sedí na podlaze v soukromé laboratoři, se dvěma ženami, z nichž ani jednu ještě včera odpoledne neznal – první má bezvládnou v náručí, druhá je mrtvá v EPR kapsli.

A co bylo ze všeho nejhorší: nikde ani stopy po Katherine.

***

Poručík Pavel nervózně postával v roztříštěném vstupu do bastionu, přejížděl zrakem po nádvoří a pátral po svém kapitánovi. Jen před pár minutami viděl Janáčka telefonovat na samém okraji srázu. Teď byl kapitán pryč. Pavel mu zkoušel dvakrát volat, ale odpovědi se nedočkal.

Janáček se taky vypařil?!

Záhada Langdonova zmizení se naštěstí mezitím vysvětlila. Pavel před chvílí objevil skrytý výtah za odsuvnou stěnou v čekárně. K obsluze výtahu byl zapotřebí autorizační kód, to se však dalo snadno obejít; někdo dole nejspíš Langdona sledoval v bezpečnostní kameře a přijel ho nahoru vyzvednout.

Langdonovo zmizení tudíž potvrdilo, že se Solomonová s Gessnerovou skutečně nacházejí v laboratoři a vzepřely se přímému rozkazu kapitána ÚZSI. Pavel přemítal, jestli si Američané vůbec uvědomují, do jak vážného průšvihu se dostali.

Zatímco si prohlížel skrytý výklenek, uslyšel hlasitou ránu ze vstupní haly. Okamžitě věděl, že ji způsobil rozbitý kovový rám, který Janáček tak mazaně opřel o přístupové dveře ke schodišti, aby vytvořil primitivní alarm.

Solomonová, Langdon a Gessnerová prchají z laboratoře!

Pavel vytasil zbraň, sprintem vyběhl z výklenku a zatočil za roh do chodby. „Stůj!“ zařval za běhu.

Jenže tam nikdo nebyl.

Polámaný rám skutečně ležel povalený na podlaze, což naznačovalo, že dveře někdo otevřel, ale hala byla prázdná.

Pavel se vrhl ke vchodu a vyhlédl ven. Podlouhlé prostranství bylo opuštěné. Takhle rychle by nikdo běžet nedokázal. Pavel se ve sněhu otočil a zadíval se zpátky na dveře k laboratoři. Uvědomil si, že člověk, který rám shodil, se nemusel snažit dostat ven z laboratoře, ale naopak dovnitř.

Ať to byl kdokoliv, zjevně měl biometrický přístup. Nějaký zdejší zaměstnanec? Když si Pavel představil, jak bude na jeho novinky nejspíš reagovat Janáček, naskočil mu na čele studený pot. Nejenže přišel o Roberta Langdona, navíc umožnil vstoupit do laboratoře dalšímu člověku.

To jsem to pěkně podělal. Řekl mi, ať zůstanu tady a ty dveře hlídám.

Mrazivý vítr zahnal Pavla zpátky do haly, kde chvíli pochodoval sem a tam, aby se zahřál. Pod jeho těžkými vojenskými botami křupaly střepy. Právě se chystal sáhnout pro telefon, když si povšiml čehosi na biometrickém panelu vedle dveří do laboratoře.

To je zvláštní, pomyslel si a zahleděl se na zelené světélko.

Když sem dnes ráno přijeli a našli dveře zamčené, svítil panel červeně. Tím si byl naprosto jistý. Teď byl zelený. A blikal. Pavel zmateně došel ke dveřím, popadl kliku a zabral.

K jeho překvapení se dveře bez odporu otevřely a odhalily přístupové schodiště. Když tudy před chvílí někdo prošel, dveře zřejmě pořádně nedolehly a nezamkly se. Pavel sklopil zrak a spatřil i důvod: u sloupku zárubně se zaklínil kousek bezpečnostního skla.

Musím okamžitě uvědomit kapitána – máme přístup!

Jenže když znovu pohlédl do prázdné schodišťové šachty, dostal najednou jiný nápad. Bylo by to sice dost smělé a trochu riskantní, ale ta představa ho vzrušila, obzvlášť když si uvědomil, v kolika jiných ohledech kapitána zklamal.

Představil si situaci dole.

Pár neozbrojených akademiků…

A pak si představil Janáčkovo potěšení, až se vrátí a najde uprchlíky sedět na pohovce pod dozorem střelné zbraně. Pavel přejel dlaní po hrubé pažbě pistole CZ 75 D zastrčené v pouzdře – bylo to jako povzbudivý dotek starého přítele.

Přesně na takovéhle úkoly mám výcvik.

Robert Langdon už jasně ukázal, že se zbraní bojí, a s ostatními to jistě nebude jiné. Pavel ze zkušenosti věděl, že civilisté tváří v tvář důstojníkovi ÚZSI udělají vždycky totéž… přesně to, co se po nich chce.

***

Dole pod hradbami právě kapitán Janáček upřeně hleděl na nebe a opakovaně ztrácel vědomí. Netušil, kolik času uplynulo od chvíle, kdy se jeho tělo zničehonic ocitlo ve vzduchu a děsivou rychlostí se řítilo dolů, až příšernou silou narazilo na kameny.

Vzhledem k tomu, jaké zprávy právě obdržel od velvyslankyně, by sebevražda vůbec nebyla od věci. Jenže Janáček si sám na život nesáhl.

Někdo do mě strčil.

Ležel na kamenech, tělo rozbité a zakrvácené, a přece dosud cítil ta dvě místa na zádech, kam ho tvrdě nabraly čísi mocné dlaně a převrhly ho přes kamennou zídku. Kapitán neměl ponětí, kdo se to za něj připlížil, a kupodivu mu to v tomto okamžiku vůbec nepřipadalo důležité.

Tohle je konec… umírám.

K jeho překvapení však ten přechod probíhal poměrně přirozeně a poklidně.

Neprožíval prakticky žádné tělesné utrpení. Všechny drásavé obavy, kterými se užíral před pouhými několika minutami, jako by se vypařily. Na ničem z toho nezáleželo… včetně toho zdrcujícího telefonátu americké velvyslankyně.

Dosud slyšel těch šest slov, která mu řekla.

Víme, že tam žádná bomba nebyla.

Janáčkovo tvrzení, že ÚZSI objevil malou bombu, bylo skutečně lživé… jeho vlastní přikrášlení, aby snáze získal úplnou kontrolu nad situací.

Jenom jsem se řídil rozkazy.

Ten prapodivný telefonát z Londýna ho probudil dnes v časných ranních hodinách. Američan na opačném konci linky se omluvil, že volá v takovou hodinu, a vyzval kapitána, ať si přečte esemesky. Janáček tak učinil a našel v nich sadu potvrzení, že se tento muž pohybuje v nejvyšších sférách moci.

„Mám problém,“ řekl dotyčný. „A hodila by se mi vaše pomoc.“

Janáček si protřel ospalé oči a snažil se soustředit. „Ano?“

„V Praze jsou právě teď dva prominentní Američané. Potřebuju, abyste je zatkl.“

„Dobře víte, že nemůžu zatýkat cizince jen tak bez –“

„Zajistíme vám veškeré informace, které budete potřebovat. Dobře poslouchejte.“

Když si Janáček vyslechl, co ti dva Američané chystají, pocítil bodnutí důvěrně známého hněvu. Nahraný bombový útok ve Four Seasons? Kvůli zvýšení popularity? Absolutní nehoráznost! Měl plné zuby cizinců, kteří se v jeho zemi chovají jako na hřišti bez pravidel.

„Musím vás varovat,“ řekl Janáček, „jediné obvinění, které tady můžu použít, je ‚rušení klidu‘. Jestli jsou ti Američané bohatí nebo slavní, určitě okamžitě zasáhne ambasáda.“

„S ambasádou se nezatěžujte,“ uklidnil ho muž. „O velvyslankyni se postarám. Stačí, když trochu zesílíte vážnost jejich přečinu. Povím vám jak.“

Jeho plán byl opravdu mazaný – snadný a čistý –, jen drobné vyšperkování příběhu, které Janáčkovi zajistí neprůstřelné obvinění a možnost konečně velvyslankyni ukázat, že americký pas nikoho nestaví nad české zákony.

Lež, která slouží spravedlnosti, je čestná lež, věřil Janáček. O nemalou finanční prémii, kterou mu muž za pomoc nabídl, neprojevil zájem. Vyzrát nad ambasádou je dostatečná odměna, pomyslel si, dosud zatrpklý po předešlých potyčkách. A tak, přesně podle mužova plánu, Janáček překročil hranici a trochu si přizdobil pravdu… jen trošičku.

V hotelu ve skutečnosti žádná bomba nebyla, šlo jen o anonymní hrozbu bombovým útokem, ale tím jediným prostým krokem se podařilo vyšroubovat obvinění na mnohem závažnější úroveň.

Když teď ležel celý polámaný pod svahem, vidina slávy se mu rozplývala před očima jako fata morgana. Poté, co ho velvyslankyně tak potupila a sdělila mu, že se chystá ihned volat jeho nadřízenému, Janáček zrušil tiskovou konferenci a odvolal demoliční tým. Jeho dychtivost po význačném zatčení ho proměnila ve snadný terč… v ochotného pěšáka.

Možná mě ten Američan, co mi volal, využil pro svoje vlastní cíle. Jeho funkce a pravomoce byly pravé, stejně jako číslo, z něhož volal.

Na ničem z toho už ale nezáleželo.

Janáček, natažený na kamenech, cítil, jak mu vzadu z hlavy volně vytéká teplá krev. Uvědomoval si, že z něj vyprchává život. V jistém zvláštním smyslu byla smrt vlastně laskavější než nutnost ohýbat hřbet před americkou ambasádou, zejména před tím náfukou Michaelem Harrisem.

Je to požehnání, usoudil Janáček, sám překvapený tím, že necítí vůbec žádnou paniku.

Kupodivu měl teď pocit, jako by se vzdaloval sám od sebe. Vnímal příjemný odstup od své polámané tělesné schránky, zranění ani bolest ho nijak netrápily, jako by stoupal vzhůru a všechny problémy tohoto světa nechával za sebou.

Nebyl tu strach, jen nárůst vnitřního klidu. Nepodobalo se to ničemu, co kdy zažil.

KAPITOLA 31

Dana Daňková byla čím dál nervóznější. Databáze pro rozpoznávání obličejů, s jejíž pomocí se snažila zjistit totožnost té ženy na Karlově mostě, zatím neoznámila žádný výsledek. Připadalo jí, že už to trvá nějak dlouho.

Aby si čekání zkrátila, začala si znovu prohlížet záznam z kamer umístěných ve výšce na věži. Dívala se, jak žena s korunou nehybně stojí na východním konci mostu, jako by na něco čekala.

V 6.52 jí někdo zavolal. Hovor okamžitě přijala, mluvila jen pár vteřin a pak vrátila mobil do kapsy. Potom k Danině úžasu vytáhla jakousi lahvičku a polila si jejím obsahem ramena a rukávy černého kabátu.

Parfém? Svěcená voda?

Žena lahvičku zase schovala, upravila si ostnatou korunu, pak sáhla pod kabát a vytáhla odtud jakousi železnou tyč připomínající krátké stříbrné kopí.

Je to zbraň?

Nakonec žena pomalu vykročila přes prázdný most, šinula se skoro jako zombie. Když došla zhruba do poloviny, vběhl do záběru z opačného směru vysoký tmavovlasý muž. Měl na sobě teplákovou soupravu a tenisky. Když se přiblížil k ženě, najednou se zastavil, otočil se a zdálo se, že jí něco říká. Žena ho však buďto neslyšela, nebo ignorovala. Pokračovala nerušeně dál. Muž stál chvíli jako přikovaný. Pokusil se na ženu ještě jednou zavolat, ani tentokrát se nedočkal odpovědi, pak se náhle otočil a začal sprintovat směrem, kterým běžel původně. Za okamžik ze záběru zmizel.

Co to mělo znamenat?

Dana přetočila záznam a pustila si celý výjev ještě jednou. Zajímalo ji, kam ten muž asi odběhl, ale zatím se soustředila na přízračně vyhlížející ženu. Zapnula v přehrávači funkci „autotrack“, která se s pomocí softwaru na rozpoznávání obličejů, umělé inteligence a průmětových algoritmů dokázala soustředit na určený objekt. Jak video pokračovalo, program automaticky přepínal z kamery na kameru a sledoval ženu s ostnatou korunou přes most.

Když procházela kolem sochy svatého Augustýna, zničehonic se zastavila. Rozhlédla se, jako by se chtěla ujistit, že je sama, sundala si korunu a jakoby nic ji hodila z mostu do vody. Po ní následovalo kopí. Pak vytáhla z kapsy bílou pletenou čepici, nasadila si ji a tmavé vlasy schovala pod ni. Nakonec si stáhla černý kabát, pod kterým měla tlustý červený svetr. Kabát složila a položila ho pod sochu svatého Augustýna, kde se běžně zanechávaly dary pro bezdomovce nebo lidi v nouzi.

Nyní zcela proměněná odbočila doleva a zmizela po úzkém schodišti, které vedlo podél vnější zdi mostu na západní břeh řeky. Hbitá chameleonka zjevně netoužila po tom, aby ji někdo sledoval.

Dana pustila archivované záznamy zrychleným tempem a provázela ženu přes dlážděné náměstí před Lichtenštejnským palácem, kolem muzea Kampa s bizarní venkovní instalací tří gigantických bronzových nemluvňat s čárovými kódy místo obličejů a nakonec do parku na Kampě, kde se dotyčná chvíli jen tak procházela a pak si došla do stánku koupit kávu. Zatímco seděla na lavičce a horký nápoj popíjela, někdo jí zavolal.

Jakmile hovor ukončila, pustila se spěšným krokem zpátky ke Karlovu mostu, po němž už proudili chodci do práce. Žena se dala stejnou cestou, kterou přišla, a z mostu odbočila doleva do Křižovnické ulice. Tady přehrávání náhle zpomalilo a na obrazovce začal blikat nápis „LIVE“. Žena šla po chodníku běžnou rychlostí.

Jsme v reálném čase. Tohle se děje právě teď…

Dana neměla povolení využívat sofistikovaný monitorovací systém tímto způsobem, nedokázala však od té chameleonky odtrhnout zrak. Sledovala, jak pokračuje ulicí a zahýbá doleva přes elegantní parkoviště k hlavnímu vchodu jednoho z nejlepších pražských hotelů.

Ona jde do Four Seasons?

Jakmile žena zmizela v otáčecích dveřích, povšimla si Dana něčeho zcela nečekaného: Audi A7 zaparkovaného na jednom z vyhrazených míst před hotelem. Nejspíš by vůbec neupoutalo její pozornost, nebýt specifické poznávací značky s červenými písmeny, která značila, že jde o diplomatický vůz.

Není to auto naší ambasády?

Odpovědi se dočkala už za okamžik, když se z vozu vynořila štíhlá postava Michaela Harrise a svižně vešla do hotelu.

Dana s vytřeštěnýma očima a sevřeným žaludkem zírala na obrazovku.

Ty parchante! Já to věděla.

***

Ředitel hotelu Four Seasons dosud celý zářil po osobním telefonátu americké velvyslankyně. Poté, co mu poděkovala za diskrétnost, s níž ráno vyřešil tu politováníhodnou příhodu s panem Langdonem, ho požádala o laskavost.

Laskavost, která právě vešla dovnitř, pomyslel si ředitel při pohledu na úhledně oděného gentlemana kráčejícího k recepci.

„Pane Harrisi,“ oslovil ho ředitel a natáhl ruku, „paní velvyslankyně mi před chvílí volala.“

„Děkuji,“ reagoval muž a sevřel nabízenou pravici jako ve svěráku.

„Zahlédl jsem vás prve s panem Langdonem,“ dodal ředitel. „A s… ÚZSI.“ Strojeně se usmál. „Doufám, že se všechno podařilo vysvětlit.“

„Samozřejmě. Šlo o nešťastné nedorozumění a snažíme se to nějak urovnat. Jak nejspíš už víte, jsem tu, protože pan Langdon ambasádu požádal o vyzvednutí nějakých věcí ze svého apartmá, než se celá ta záležitost vyřeší. Jde o nějaké léky, které podle všeho –“

„Ale jistě, už jsem vám nechal připravit klíč. Budu jen potřebovat doklad totožnosti. Omlouvám se za takové formality, ale jde o nestandardní situaci a podle hotelového –“

„To je naprosto v pořádku,“ ubezpečil ho muž a podal mu svůj diplomatický průkaz. „Cením si vaší vstřícnosti. Na ambasádě víme, že od Four Seasons můžeme vždy očekávat jen to nejlepší.“

Rozzářený ředitel mu průkaz vrátil. „Jste nesmírně laskavý. Do Královského apartmá trefíte sám, že? A až skončíte, klíč klidně nechte v pokoji a jen za sebou zavřete.“

Atašé mu poděkoval a zamířil ke schodišti.

Ředitel se vrátil ke svým každodenním povinnostem. Byl příliš zaneprázdněný na to, aby si všiml hezké ženy v červeném svetru, která muže z ambasády následovala.

KAPITOLA 32

Kde to jsem? přemítala Saša.

Cítila, jak jí tělem stoupá důvěrně známé brnění, lehké a příjemné, jako kdyby jí v žilách bublalo šampaňské. Když se probírala z epileptických záchvatů, často měla pocit, že se její mozek restartuje jako počítač, nabíhá úplně od začátku a kousek po kousku načítá operační systém.

Automaticky se pustila do svého obvyklého pozáchvatového rituálu. Doktorka Gessnerová té strategii říkala „postiktální soustředění“ a šlo v podstatě o snahu navázat spojení s aktuální realitou skrze ty nejposlednější vzpomínky, které dokázala vydolovat z paměti.

Ráno jsem si dělala čaj, rozpomněla se Saša a vybavila si ibiškovou vůni, paprsky ranního slunce pronikající oknem kuchyně a mňoukání dvou siamských koček, které se jí třely o lýtka a dožadovaly se snídaně. Pozvolna, protože její mozek se teprve začínal rozbíhat, si zkusila vzpomenout, co dělala po krmení, nic však nepřicházelo, tyhle vzpomínky paměť odmítala vydat.

Interiktální poruchy paměti, jak se tento jev nazývá, jsou u epileptiků poměrně běžné a jedná se o okna ve sledu vzpomínek, která někdy zahrnují až několikahodinové úseky, jako by mozek v dané době prostě zapomněl nahrávat, co se děje.

Pro některé epileptiky jsou tyto výpadky paměti horší než samotné záchvaty, Saša si však navykla přijímat věci tak, jak jsou. Někdy si dokonce říkala, jestli to vlastně není svým způsobem požehnání.

Na určité části mé minulosti je lepší nevzpomínat.

Když Saša vyrůstala v Rusku, ostatní děti se jí kvůli jejím záchvatům posmívaly a vymyslely jí nechutnou přezdívku: „vibrátor“. Rodiče ji vozili po doktorech, ale odpověď zněla vždy stejně. „Žádný lék neexistuje. Saša bude mít záchvaty nadosmrti, nejsou však životu nebezpečné.“

Já ale umřít chci, říkala si často v duchu.

Okamžiky vnitřního klidu, které zažívala těsně po záchvatech, byly sice v určitých ohledech kouzelné, přebíjelo je však duševní strádání i tělesná zranění, která si z těchto epizod odnášela.

Lékaři jí nakonec diagnostikovali chronickou synkopu a těžké mentální postižení a doporučili ji dát do ústavu. Její rodiče si nemohli dovolit nic lepšího než psichušku – zchátralou státní psychiatrickou léčebnu postavenou daleko od civilizace u západní ruské hranice. Odvezli ji tam o jejích desátých narozeninách a už se nikdy nevrátili.

Saša ve svém maličkém pokoji dlouhé týdny proplakala. Záchvaty mívala několikrát denně a ošetřovatelé ji bez známky soucitu hrubě přivazovali k lůžku. Jídla jí dávali poskrovnu, zato léky nešetřili. Během několika let si Saša na osamělý život pod vlivem silných sedativ navykla.

Takto zapomenutá a osamělá strávila více než deset let. Jediný trvalejší únik z reality jí poskytovaly americké filmy, které běžely nonstop ve společenské místnosti naproti přes chodbu. Nejraději měla romantické komedie a často snila o tom, jak se sama zamilovala v New Yorku. Jednou se do Ameriky podívám, slibovala si a občas si říkala, že tenhle sen o cestě do Ameriky je v podstatě to jediné, co ji drží při životě.

A pak se i tenhle sen rozpadl v trosky.

Na noční službu u Saši přidělili novou, bezcitnou sestru Malvinu, která si dlouhé hodiny nudy krátila tím, že Saše odpírala léky a její křečovité záchvaty pak sledovala jako nějakou cirkusovou show, načež ji obvykle ještě zbila. Malvina trýznila Sašu celé týdny, fyzicky, duševně a dost možná i jinými způsoby, které Saša vytěsnila z paměti.

Jednou ráno, poté co jen o vlásek přežila jeden z Malvininých nejsurovějších, nejděsivějších útoků, Saša brečela ve své posteli, když vtom dovnitř vtrhli tři zřízenci a odvlekli ji chodbou do společenské místnosti.

„Priznavajsja!“ křičeli na ni.

Na podlaze u Sašiných nohou tu leželo Malvinino nehybné tělo, s hlavou ohnutou v nepřirozeném úhlu dozadu.

Já to nebyla, trvala na svém Saša, ale zřízenci byli o její vině předem přesvědčení. Protože ústav nechtěl přijít o žádné státní peníze, nahlásili Malvininu smrt jako nehodu na kluzké podlaze a Sašu za trest zamkli na samotku.

Izolovaná v naprosté tmě často přemýšlela o tom, kdo asi sestru zabil. Byli tu i další pacienti, kteří trpěli záchvaty, a klidně se mohlo stát, že si Malvina k šikanování vybrala špatného člověka. Anebo, snila Saša, ji někdo zabil, aby mě ochránil. Díky téhle představě se cítila o něco méně osamělá.

Po dvou týdnech na samotce ji vytáhli, nasadili jí svěrací kazajku a oznámili jí, že má návštěvu. Sašu nikdy dřív nikdo navštívit nepřišel, dokonce ani její rodiče. Nechali mě tu umřít.

V návštěvním sále na ni čekala neznámá žena – měla uhlově černé vlasy, drahé oblečení a vážnou tvář. Působila autoritativním dojmem. Okamžitě začala peskovat zřízence a dožadovat se, aby Saše svěrací kazajku sundali, což k dívčině úžasu skutečně udělali.

„Zvířata,“ zabručela žena a odehnala je.

Saša mhouřila oči, protože dva týdny neviděla sluneční světlo. „Kto ty?“ zeptala se rusky.

„Umíš česky?“ opáčila žena.

Saša zavrtěla hlavou.

„A anglicky?“

„Trochu,“ řekla Saša. „Dívám se na americkou televizi.“

„Já taky,“ zašeptala žena skoro spiklenecky. „Je skvělá, že jo?“

Saša na ni jen upřeně zírala.

„Jsem doktorka Brigita Gessnerová,“ představila se žena. „Jsem tu, abych ti pomohla. Jsem neurochiruržka z Evropy.“

„Mně doktoři pomoct nedokážou,“ reagovala ihned Saša.

„To mě mrzí. Ale nedokázali to jen proto, že nerozuměli tvým potížím.“

„Jsem duševně nemocná a mám záchvaty.“

Žena důrazně zavrtěla hlavou. „Ne, Sašo, jsi duševně v nejlepším pořádku. Trpíš takzvanou epilepsií spánkového laloku, která způsobuje tvoje záchvaty. A vyléčit se rozhodně dá. Mám v Praze vlastní kliniku a ráda bych tě tam odvezla.“

„Abyste mě opravila?“ zeptala se nedůvěřivě Saša.

„Nejsi rozbitá, moje milá. Jenom v tvém mozku občas dochází k takovým elektrickým bouřím. Ale ty se můžeš naučit ovládat. Léčila jsem spoustu pacientů s epilepsií spánkového laloku – včetně jistého Dimitrije, mladého muže také z tohoto ústavu –, a s výbornými výsledky.“

Dimitrije? Saša vysokého, pohledného mladíka znala, ale už nějakou dobu ho neviděla. Já si říkala, kam asi zmizel! „Vy jste Dimitrije vyléčila?“

„Ano. Už se vrátil domů.“

Saša zoufale toužila doktorce Gessnerové věřit, ale připadalo jí, že to nemůže být pravda. „Já… nemám žádné peníze.“

„Léčba je zdarma, Sašo,“ odpověděla žena. „A nejde o nic složitého.“

Ve stručnosti jí vysvětlila, že stačí, aby jí do lebky implantovala malý čip. Jakmile Saša ucítí, že se blíží záchvat, může čip aktivovat tím, že si magnetickou tyčkou přejede po hlavě, načež čip začne generovat elektrické pulzy, které záchvat přeruší dřív, než se stačí plně rozvinout.

„To je… vážně možné?” vypravila ze sebe Saša se slzami na krajíčku.

„Je! Je to responzivní neurostimulační čip. Vynalezla jsem ho.“

„Ale proč… byste pomáhala zrovna mně?!“

Doktorka Gessnerová se natáhla přes stůl a vzala ji za ruku. „Sašo, já jsem měla v životě velké štěstí. A zcela upřímně: pomoc tobě prospěje i mně. Dělá mi dobře, když můžu pomáhat lidem, kteří to potřebují. Jestli můžu někomu zachránit život, proč bych to neudělala?“

Saša by nejraději vyskočila a ženu objala, ale bála se jí uvěřit. Za celý život se s lidskou laskavostí téměř nesetkala. „Jenže… co když mě odsud nebudou chtít pustit?!“

„To bych se na to podívala,“ prohlásila zostra Gessnerová. „Zaplatila jsem jim za to pěkný balík.“

O čtyři dny později se Saša probudila na nemocničním lůžku v Praze, omámená po anestezii a lécích proti bolesti, ale dokonale naživu. Když jí doktorka Gessnerová sdělila, že se operace zdařila, v Saše se vzedmula mocná vlna emocí, a jak tomu bývalo často, spustila první příznaky nadcházejícího záchvatu. Doktorka ihned vytáhla magnetickou tyčku a několikrát s ní přejela Saše po hlavě. Saša cítila, jak se záchvat zázračně rozplývá. Bylo to něco podobného, jako když se blíží kýchnutí, ale nakonec k němu nedojde.

Nechtělo se jí tomu věřit.

V následujících dnech ji doktorka Gessnerová pozorně sledovala a ladila její čip k maximální účinnosti. Fungoval skvěle a Saša si uvědomila, že možná už nikdy žádný záchvat nezažije. Napadlo ji, jestli jí to jednou třeba nebude chybět – hlavně ten klid a nadpozemská blaženost, které provázely chvíle zastřené mysli po záchvatu –, ale připadalo jí to jako drobná cena za úžasnou možnost fungovat ve skutečném světě.

Když spolu jednou odpoledne prováděly diagnostické testy, Brigita Gessnerová nadhodila: „Netuším, jaké máš plány do budoucna, Sašo, ale potřebovala bych sem do laboratoře asistentku a myslím si, že ty bys na to byla ideální.“

„Já?“ Saša měla v prvním okamžiku pocit, že si dělá legraci.

„Proč ne právě ty? Vždyť jsi prakticky celý život strávila v lékařském zařízení.“

„Jako pacientka!“ zasmála se Saša. „Ne jako lékařka!“

„To je pravda,“ připustila doktorka Gessnerová, „ale jsi inteligentní žena. A já po tobě nechci, aby ses stala lékařkou nebo prováděla operace mozku. Mluvím o kancelářském papírování, dezinfekci nástrojů a podobných věcech. A co by na tom bylo nejlepší: kdybys pracovala v mojí laboratoři, mohly bychom tvůj stav dál zlepšovat.“

„Zlepšovat? Já se cítím dokonale!“

„Opravdu? Už nemáš žádná okna a výpadky paměti?“

„No…“ zarazila se Saša. „Ty pořád mívám.“

Obě se rozesmály, ale Saša na ně vážně skoro zapomněla. Paměť měla odjakživa plnou prázdných míst a prostě si na to zvykla.

„Interiktální porucha paměti,“ řekla doktorka Gessnerová, „je naprosto běžná u všech mých pacientů s epilepsií spánkového laloku. Mám pár nápadů, jak bychom s ní mohly zkusit začít něco dělat… tedy, pokud bys mi dovolila se čas od času podívat na tvůj mozek.“

„Jistě, ale –“

„Mám ve městě takový byteček, který jsem kdysi koupila pro svoji maminku, ale ta dávno zemřela a já se nikdy nedostala k tomu, abych ho prodala. Můžeš tam bydlet, jak dlouho budeš chtít. Je zařízený, ale kdyby se ti nábytek nelíbil, můžeme –“

„Hrozně se mi líbí,“ vyhrkla Saša se slzami na krajíčku.

To bylo před dvěma lety a Saša už neodešla. Teď jí bylo osmadvacet a díky skromnému platu a bydlení zdarma se o sebe dokázala bez problémů postarat, což pro ni byl splněný sen. Postupem času se od vytírání a papírování vypracovala natolik, že teď doktorce Gessnerové asistovala při výzkumu a naučila se, jak obsluhovat základní zobrazovací techniku.

Brigita pravidelně skenovala Sašin mozek, aby sledovala postup pokračující léčby, jejíž součástí byly infuze výživových doplňků a různá trénování mozku ve virtuální realitě. Někdy nechávala Sašu za odměnu sledovat ve virtuální realitě různé imerzivní programy: Eiffelovu věž, Velký bariérový útes a její nejoblíbenější únikový prostor – Manhattan. Saša se hrozně ráda vznášela nad mrakodrapy nebo se proplétala Central Parkem. Doufám, že ho jednou uvidím na vlastní oči…

„Sašo?“ zazněl přímo nad ní hluboký hlas. „Jste v pořádku?“

Ten hlas se ozýval tak blízko, že ji přitáhl zpátky do přítomnosti.

„Sašo?“ zopakoval.

Teplo z dozvuků záchvatu se začalo rozplývat a pak, zničehonic, se přes ni jako studená vlna přelil pocit trpkého zármutku.

Rázem se na všechno rozpomněla.

Brigita je mrtvá.

Moje jediná skutečná přítelkyně.

Otevřela oči dokořán a zjistila, že hledí na pohledný a laskavý obličej muže, který dosud držel její hlavu v dlaních.

Něžně se na ni usmál a zašeptal: „Vítejte zpátky.“

KAPITOLA 33

V dodávce byla čím dál větší zima a Jonas Faukman už se celý třásl. Ruce měl dosud svázané za zády a prsty úplně bez citu. Než ho únosci spoutali, stáhli mu šedivý vlněný kabát, prohledali kapsy a podšívku a pak ho hodili na zem vedle Faukmana.

Redaktora napadlo, jestli mu v kapse nechali mobil. Měl cukání vykřiknout: „Hej, Siri! Zavolej policii!“

Ten podsaditý muž s vlasy na ježka pořád seděl opodál na bedně od mléka a jeho partner zůstal na předním sedadle, kde čas od času naťukal něco do telefonu. Zřejmě s někým komunikoval.

S velícím důstojníkem?

Faukman se snažil poskládat si jednotlivé dílky dohromady, ale nebyl schopný přijít na to, co jsou ti dva zač ani proč ho bezostyšně unesli přímo na ulici. Ukradli jeden konkrétní rukopis a zničili všechny jeho kopie v nakladatelství? I kdyby Katherine napsala jednoznačný bestseller – nabourávat se kvůli tomu do firemního systému, ničit všechny vytištěné exempláře a unášet lidi? Prokristapána, tohle je vydávání knížek, ne Smrtonosná past!

„Fajn,“ řekl Ježour a vzhlédl od iPadu. „Mám pro vás pár otázek, pane Faukmane.“

„Nechcete si tykat?“ zašveholil redaktor. „Únosy lidí jsou dneska mnohem neformálnější byznys než dřív.“

Ježour na něj chvíli upřeně zíral. Faukmanovy vtípky mu zjevně nešly pod nos. „Je Katherine Solomonová v zahraničí?“

„Ano.“

„Kde v zahraničí?“

„Vy dobře víte kde. Pokládáte mi otázky, na které předem znáte odpověď, abyste si nakalibrovali ten svůj detektor lži.“

„Kde?“ zopakoval Ježour.

Redaktor netoužil dostat znovu pěstí do břicha. „Je v Praze.“

„Výborně.“ Muž sklopil zrak k iPadu. „Někdy před sedmou ráno místního času doktorka Solomonová opustila svůj hotelový pokoj a vypravila se ve Four Seasons do byznysového salonku.“

Ve Faukmanovi hrklo a projel jím záchvěv paniky. „Moment… vy ji špehujete?“

„Řekněme, že dáváme pozor, co podniká.“

„Kdo sakra jste, vy dva?“

„V byznysovém salonku,“ navázal Ježour bez odpovědi, „se doktorka Solomonová z hotelového počítače přihlásila k serveru vašeho nakladatelství. Otevřela si složku s poslední verzí svého rukopisu.“

No a co? To je úplně normální, že autoři mívají na poslední chvíli nervy, když se má redaktor pustit do čtení. Katherine pravděpodobně ležela nějaká pasáž v hlavě a chtěla si ji ještě jednou přečíst.

„Proč nepoužila vlastní notebook v soukromí svého apartmá?“ zeptal se Ježour.

„Protože doktorka Solomonová žádný notebook nemá! Dává přednost velké obrazovce, klávesnici a myši.“ A jestli ji vážně sledujete, tak tohle musíte vědět.

Chlapík u notebooku přikývl. „Pravda.“

Ježour pohlédl na iPad. „Naše záznamy ukazují, že si doktorka Solomonová nechala ráno celý rukopis vytisknout – všech čtyři sta osmdesát jedna stránek –, a odešla s ním z hotelu.“

Faukman se v první chvíli lekl, jak ti gauneři vědí, kolik stránek rukopis má, pak si ale uvědomil, že přece před chvílí ukradli jeho redaktorský výtisk. Na tohle vám neskočím. „Doktorka Solomonová si nic nevytiskla a vy to dobře víte.“

Svalovec na bedně od mléka na něj opět dlouhou chvíli zíral, pak se prohnul, aby si protáhl záda, a mimoděk při tom odhalil podpažní pouzdro s hrozivě velkou pistolí. Takhle průhledné gesto Faukman neviděl snad od chvíle, kdy se ve čtvrté třídě sám pokusil položit v kině ruku kolem ramen Laury Schwartzové.

„Vážně si se mnou chcete zahrávat?“ zeptal se Ježour.

„Počkej,“ houkl na něj Noťas s očima přilepenýma k obrazovce. „Podle Avatara říká pravdu. Takže o tom, že si Solomonová rukopis vytiskla, zřejmě neví.“

Ježour se zatvářil překvapeně. „Zajímavé. Čili si doktorka Solomonová pořídila kopii bez vašeho vědomí?“

Dobrý pokus. Faukman četl v životě tolik scén policejního vyšetřování, že na klasický trik s dobrým a zlým poldou rozhodně nemohl naletět – okamžitě mu bylo jasné, že jim jde o to, aby Katherine začal nedůvěřovat. Jenže s tím si na něj tihle dva klauni nepřijdou: Faukman celou svoji kariéru vystavěl na bedlivé analýze příběhů a hledání případných neshod ve vyprávění. Kdyby mu zkusili namluvit, že si Katherine vytiskla vlastní kopii proto, aby si ji vzala do hotelového pokoje a tam ji v klidu redigovala, možná by jim uvěřil. Jenže háček je vždycky v detailech, a ti dva mu tady tvrdí, že Katherine odnesla rukopis z hotelu. To by určitě neudělala.

„Chceme vědět,“ přitlačil na něj Ježour, „proč si ten rukopis v hotelu vytiskla. A když odsud odešla, komu ho dala.“

„Odtud,“ opravil ho automaticky Faukman.

Ježour na něj nehybně zíral. „Přesně to jsem řekl.“

„Ne, neřekl. Můžete mi rozvázat ruce? Ztrácím v nich cit.“

„Když odtaď odešla, komu ho dala?“

Faukman zavrtěl hlavou. „Pořád to není správně. Nemám ponětí.“

„Neví to,“ ozval se zepředu Noťas.

Ježour se zatvářil otráveně. „Ozvala se vám?“

„Ne.“

„A co Robert Langdon?“

„Ne.“

Noťas přikývl. „Obojí pravda.“

Ježour se poškrábal na hlavě. Zjevně přemýšlel, jak vést výslech dál.

Faukmanovi byla čím dál větší zima a už se klepal jako osika. „Nemůžete aspoň pustit topení?“

„Copak, je vám zima?“ Ježour se natáhl přes sedadlo řidiče a stiskl knoflík na palubní desce. Jenže místo toho, aby se zapnulo topení, stáhlo se u řidiče okno. V dodávce zavířil závan mrazivého vzduchu. „Lepší?“

Faukmanovi začínalo docházet, že se možná opravdu ocitl ve vážném nebezpečí.

Otevřeným oknem k němu zvenčí znovu dolehly ty mechanické zvuky, tentokrát hlasitěji, a on si uvědomil, co to slyší – nezaměnitelný řev tryskových motorů.

Do háje… jsem na vojenské základně?

KAPITOLA 34

Když Saša otevřela oči, Langdonovi se ulevilo. Od chvíle, kdy ji přepadl silný záchvat, uplynulo už několik minut, a vypadalo to, že se pomalu začíná znovu orientovat.

„Děkuju…“ zašeptala a pohlédla na něj.

„Hrozně se omlouvám,“ řekl Langdon. „Nemohl jsem v kabelce najít vaše léky.“

„To nic. To, co jsem potřebovala, nosím v tajné kapse. Nic mi není.“

Langdon jí pomohl do sedu tak, aby se mohla opřít o kapsli, a Saša si začala jemně mnout prsty na rukou a na nohou, jako by se snažila získat znovu vládu nad vlastním tělem. V místnosti teď zavládlo hrobové ticho; jakmile přerušili proces EPR, chladicí větráky se zastavily a varovné pípání zmlklo.

Saša se opírala o kapsli a vypadalo to, že je znovu mimo: zavřela oči a zhluboka oddechovala, jako kdyby k návratu do světa potřebovala víc času. Po deseti vteřinách oči opět otevřela a Langdona zarazilo, nakolik se její zrak během té chvíle proměnil. Najednou se zdála silnější a soustředěnější, jako by se přinutila svoji bolest potlačit a pokračovat.

„Prosím, potřebuju se napít.“ I její hlas teď zněl mnohem jistěji.

„Samozřejmě.“ Langdon vyskočil a rázem se mu vybavilo, že vyprahlá ústa patří k nejběžnějším následkům záchvatu.

„V mojí kanceláři…“ Ukázala ke dveřím. „Mám tam… láhev.“

Langdon se obrátil a vyrazil kolem pracovního stolu, na němž si povšiml koženého kufříku. Ten měla Gessnerová včera večer v baru. Pokračoval chodbou k její kanceláři a popadl tam tu tmavě červenou láhev s nápisem v azbuce, kterou tu viděl prve. Byla skoro prázdná, proto se cestou zpět zastavil na toaletě, aby ji naplnil.

Zatímco stál před umyvadlem a s prsty pod kohoutkem čekal, až se voda ochladí, pohlédl na svůj unavený odraz v zrcadle. Využil té chvíle k tomu, aby trochu zklidnil své nervy. Nález mrtvé Gessnerové byl pochopitelně děsivý, její smrt však zároveň zesílila jeho obavy o Katherinino bezpečí.

Kde právě teď je?

Najednou se mu do hlavy nahrnulo hejno nových myšlenek. Na stole kousek od kapsle si všiml neuroložčina kufříku a teď se mu vybavilo, jak včera večer říkala, že se z nějakého důvodu ještě potřebuje vrátit do laboratoře. Bylo tedy docela dobře možné, že Gessnerová ležela uvězněná v kapsli už ve chvíli, kdy sem Katherine v osm ráno dorazila.

Setkala se tu Katherine tváří v tvář s jejím vrahem?

Začal napouštět vodu do láhve, když vtom za sebou zaznamenal nějaký pohyb. Než se stačil od umyvadla odvrátit, sevřely mu předloktí ocelové prsty a ohnuly mu ruku za záda, takže se musel předklonit a opřít čelem o zrcadlo. Láhev s vodou spadla na zem.

„Kde jsou?!“ vykřikl mužský hlas, útočník zatlačil Langdonovi ramenem do zad a přitiskl mu hlavu k zrcadlu.

Langdon ucítil, jak ho do žeber dloubla hlaveň pistole, a v zrcadle rozeznal krutý obličej poručíka Pavla.

„Kde jsou Gessnerová se Solomonovou?“ zopakoval příslušník ÚZSI a trhl Langdonovou zkroucenou rukou ostře nahoru. „Vím, že jsou tady dole… s tím dalším člověkem, co právě přišel.“

„Katherine… tady není,“ vypravil ze sebe Langdon skrz zaťaté zuby. „A Gessnerová… je mrtvá.“

„Blbost!“ křikl Pavel. Působil v tu chvíli přesně jako jeho šéf.

Langdonovi blesklo hlavou, jestli už sem Janáček míří také. „Proč bych lhal?“ zasténal. Měl obavy, že mu ruka každou chvíli rupne.

„Máte poslední možnost,“ zavrčel poručík a ohnul Langdonův loket ještě o kus výš. „Řekněte mi –“

Vtom se ozval dutý kovový úder, Pavlův stisk okamžitě povolil a poručík se skácel k zemi. Jeho pistole odrachotila po dlaždičkách. Langdon se otočil a spatřil za sebou Sašu s týmž hasicím přístrojem, kterým prve hrozila jemu samému. Vyplašeně kulila oči na poručíka ÚZSI zhrouceného u jejích nohou.

„Nevěděla jsem, co jiného udělat…“ hlesla. „Ubližoval vám!“

Langdon sklopil zrak k Pavlovi. Krev nikde žádná, ale zjevně byl v bezvědomí. „To je… v pořádku,“ vypravil ze sebe, opatrně rozbolavělou rukou vzal od Saši minimax a postavil ho na zem.

„Kdo to je?“ zeptala se.

„Poručík ÚZSI,“ odpověděl Langdon, sebral Pavlovu pistoli a položil ji z dosahu do umyvadla. „Bude potřebovat do nemocnice.“

„Nic mu není,“ namítla Saša. „Má jen otřesený týlní lalok – bude pár minut v bezvědomí a pak se probere s bolavou hlavou.“

Langdon si připomněl, že je Saša asistentkou neurovědkyně.

„Jak se sem dolů dostal?“ chtěla vědět Saša.

To Langdon netušil – možná už dorazil demoliční tým ÚZSI a vyrazil dveře. To poplašné pípání ve vedlejší místnosti znělo vážně hlasitě, takže Langdon klidně mohl rány nahoře přeslechnout. A teď jsem se osobně podílel na útoku na poručíka ÚZSI.

„Sašo, potřebuju se co nejrychleji dostat na americkou ambasádu,“ začal honem vysvětlovat, zatímco mu hlavou běžely možné scénáře. „Je tam jeden člověk, který mi pomáhá. Michael Harris.“

Saša se zatvářila překvapeně. „Já Michaela znám. Je to můj dobrý přítel.“

„Vy ho znáte?!“ Langdona zaskočilo, že se Harris o asistentce Brigity Gessnerové vůbec nezmínil.

„Moc svoje přátelství neroztrubujeme,“ podotkla Saša. „Zaměstnanec americké ambasády a Ruska…“

Pochopitelně, uvědomil si Langdon. Politika je věc vnímání. Vzhledem k čím dál napjatějším vztahům mezi Spojenými státy a Ruskem by spoustě lidí jistě bylo proti srsti, že někdo z ambasády tráví čas s ruskou laborantkou.

„Odsud na ambasádu stejně nemůžeme,“ dodala Saša. „Je to moc nebezpečné. ÚZSI to tam bude hlídat, budou prohlížet každé auto, co tam pojede. Měli bychom Michaelovi napsat, ať nás v oficiálním voze ambasády vyzvedne u mě doma. To bude mnohem bezpečnější.“

Langdona napadlo, že na ženu, která právě prodělala silný záchvat, to Saše překvapivě pálí – lépe než jemu. Tak tedy k ní domů. Byl za její pomoc vděčný a doufal, že se už brzy spojí s Katherine. „Dá se odsud odejít ještě jinudy než předními dveřmi?“

„Ne, to je jediný východ,“ odpověděla Saša, vytáhla z umyvadla Pavlovu pistoli a strčila si ji do kabelky.

„Počkejte,“ vylekal se Langdon, „ukrást zbraň ÚZSI podle mě není zrovna dobrý –“

„Nechystám se ji použít, ale tenhle agent se za minutku probere, a kdyby se rozhodl, že se pustí za námi, budu mnohem radši, když nebude mít pistoli.“

S tím se dá těžko polemizovat, pomyslel si Langdon. Pavel už začínal sténat a cukat sebou.

Saša zvedla svoji červenou láhev na vodu, na kterou Pavel při soupeření s Langdonem dupl. Posmutněle se zadívala na ručně psaný ruský text. „Tohle mi dala Brigita,“ řekla, když společně vykročili chodbou. „Abych myslela na to, že musím dostatečně pít. Pořád na to zapomínám. Je tu napsáno: Pij vodu.“

Postavila láhev za dveře své kanceláře a vedla Langdona dál ke schodišti, kde potom mlčky vystoupali na horní podestu. Langdon doufal, že ve vstupní hale nebude čekat Janáček. Když nahoře dospěli k bezpečnostním dveřím, napůl očekával, že budou vytržené z pantů.

Nebyly.

Saša obezřetně vykoukla okénkem. Zřejmě nikoho nespatřila, protože do dveří zatlačila a rozhlédla se. Pokynula Langdonovi, ať ji následuje, a vykročila přes studenou, liduprázdnou halu. Dveře na schodiště za nimi hladce zapadly, bezpečnostní panel spokojeně zapípal a zčervenal.

Langdon se Sašou překřupali přes rozbité sklo a vyšli z budovy. Všude klid. Opodál dosud parkovalo Janáčkovo auto, ale po kapitánovi nikde ani stopy.

Saša se na okamžik zamyslela. „Pojďte za mnou.“

Vedla Langdona od bastionu směrem doprava, až dospěli k otvoru v opěrné zdi. Tudy po kamenném schodišti sestoupili na zarostlý svah. Tahle část nebyla zdaleka tak strmá jako ta přímo pod bastionem, jenže sníh pod nohama podkluzoval a Langdon měl v botách s hladkými podrážkami problém najít pořádnou oporu i na rovině.

Ráno si vzal vlněný svetr a mokasíny, protože se chystal na návštěvu vědecké laboratoře… nečekal, že bude někde prchat ze srázu. Škobrtal mezi stromy a soustředil se jen na to, aby se dolů dostal celý. Věděl, že tenhle svah klesá přímo do parku Folimanka.

A tam, doufal, seženeme taxík rovnou k Saše domů.

***

Golem měl v tu chvíli na amerického profesora nemotorně klouzajícího po stráni nad Folimankou dokonalý výhled. Nečekaná přítomnost Roberta Langdona tady v bastionu, společně s přítomností ÚZSI, představovala další z mnoha překážek k naplnění Golemova plánu.

Potřeboval získat přístup k projektu Práh, jenže tohle teď musel odložit. Zároveň se mu však naskytla zcela nepředpokládaná příležitost.

Příležitost, kterou nehodlám promeškat.

Golem opatrně sestupoval po kluzkém svahu a byl si jistý, že Langdon ani Saša nemají o jeho přítomnosti sebemenší tušení.

KAPITOLA 35

Ve vestibulu hotelu Four Seasons voněly růže.

Přesně jako ty, které Michael nosíval mně, blesklo hlavou Daně Daňkové cestou k pultu recepce. Už prohledala vestibul a restauraci, ale Michaela a jeho hezkou přítelkyni nikde neviděla.

Nahoře…

Přistoupila k recepčnímu, přinutila se k úsměvu a podala mu svůj průkaz z americké ambasády. „Dobrý den,“ pozdravila. „Nezlobte se, že obtěžuju. Jsem z americké ambasády a můj šéf, Michael Harris, by měl být právě teď někde tady u vás v hotelu. Požádal mě, abych mu něco přivezla. Neviděl jste ho asi před patnácti minutami přicházet? Je to vysoký Afroameričan s –“

„Ale jistě,“ reagoval muž a vrátil jí průkaz. „Pan Harris je nahoře v Královském apartmá. Mám mu od vás něco doručit?“

„Ne, děkuji,“ odmítla. „Jde o důvěrné diplomatické dokumenty, které mu musím předat osobně. Připomenete mi, kudy se ke Královskému apartmá dostanu?“

Recepční jí ukázal cestu do zadní části hotelu a o minutu později už Dana stoupala po soukromém schodišti k nejdražšímu apartmá ve Four Seasons.

Vážně, Michaele? Královské apartmá?!

Dana zlehka zaklepala a zavolala: „Úklid!“

Nemohla se dočkat, jak se bude Michael tvářit, až ji uvidí. Přiložila ucho ke dveřím a zaposlouchala se. Uvnitř rozhodně někdo je.

„Úklid!“ zavolala znovu a zaklepala důrazněji.

Bylo slyšet blížící se kroky, dveře se mírně pootevřely a škvírou vykoukly důvěrně známé velké nevinné oči. „Promiňte,“ řekla ta žena z mostu, „mohla byste přijít –“

Dana se vrhla proti dveřím a srazila drobnou ženu po zádech na podlahu. Prosmýkla se kolem ní do nitra apartmá a zamířila přes obývací pokoj rovnou ke dveřím, za nimiž tušila hlavní ložnici.

Nikdo.

Nakoukla do koupelny.

Nikdo.

Po Michaelovi nikde ani stopy.

V apartmá vládl nepořádek – šuplíky komody vytahané, kufry otevřené, dokonce i hotelový trezor dokořán –, jako by to tu někdo… prohledával?

Když se Dana vrátila do obývacího pokoje, žena s dolíčky na ni čekala s hrozivě vyhlížející matně černou pistolí, kterou namířila Daně přímo na čelo.

Panebože!

„Zeptám se jen jednou,“ pronesla žena s hrozivým klidem. „Co tady chcete?“ Měla americký přízvuk.

Její nevzrušené vystupování i způsob, jakým pistoli držela, naznačovaly, že je zvyklá ji používat. Na Danu ještě nikdy nikdo takhle nemířil a při pohledu do ústí zbraně rázem vystřízlivěla.

„Já… hledám… Michaela Harrise,“ vykoktala.

Pistole se ani nepohnula. „Tady není.“

Když Dana vcházela do hotelu, všimla si, že vůz ambasády mezitím zmizel, ale usoudila, že Michael požádal řidiče, ať zaparkuje někde stranou, aby nepřitahoval pozornost.

„Musíte okamžitě odejít,“ prohlásila žena. „Tohle se vás nijak netýká.“

„To tedy zatraceně týká,“ namítla Dana, protože se jí vrátilo trochu kuráže. „Jsem zaměstnankyně americké ambasády a vy na mě míříte pistolí. Navíc tu podle všeho prohledáváte pokoj dvou amerických občanů.“

„Jak říkám,“ zopakovala žena a s namířenou pistolí přistoupila o krok blíž, „tohle se vás nijak netýká.“

Kdo sakra jsi?! Dana věděla, že už jí zbývá jen jedna karta. Vyhlédla arkýřovým oknem ke Karlovu mostu a řekla: „Viděla jsem, co se dneska ráno seběhlo na mostě. Kde máte tu svoji trnovou korunu?“

Žena s pistolí nehnula ani brvou. Přiblížila se o další krok. „Netuším, kdo přesně jste,“ pronesla pevným hlasem, „ale dám vám jednu dobrou radu: než o tomhle začnete komukoliv vykládat, vraťte se na ambasádu a promluvte si o tom s velvyslankyní.“

„Nejdřív mi řekněte, kde je Michael Harris.“

„Vaše velvyslankyně ho sem poslala, aby mi zajistil přístup do tohoto apartmá, což udělal, a pak odešel. Víc nevím.“ Pokynula ke dveřím. „Teď jděte. A nezapomeňte za sebou zavřít.“

***

Terénní operační důstojnice Housemoreová počkala, dokud se dveře nezavřou, teprve potom sklonila pistoli a vrátila ji do skrytého pouzdra vzadu na opasku. Pak vytáhla telefon a přes zabezpečenou linku se spojila s panem Finchem v Londýně.

***

Michael Harris v tu chvíli seděl na zadním sedadle velvyslaneckého vozu ujíždějícího k bastionu U Božích muk a cítil úlevu, že má ten podivný úkol, s nímž ho velvyslankyně poslala do Four Seasons, úspěšně za sebou. Žena, které tam měl „asistovat“, od něj nenápadně převzala klíč, a dokonce mu ani jednou nepohlédla do tváře.

Absolutní profesionálka.

Když se bastion objevil na dohled, Harrise potěšilo, že nevidí žádné známky po přítomnosti demoličního týmu ani žádné další vozy ÚZSI. Telefonát americké velvyslankyně zjevně Janáčka dostatečně zchladil a Harris už se nemohl dočkat, až se znovu setká s Robertem Langdonem, jak mu slíbil.

Když však vystoupil z auta, zaváhal. Vchodové dveře laboratoře byly kompletně roztříštěné. Co se tu sakra stalo?! Sotva Harris ke dveřím spěšně vykročil, vynořil se z nich poručík ÚZSI a držel se za hlavu. Harris v něm poznal toho svalnatého muže, který ráno u Four Seasons řídil Janáčkův vůz.

Doběhl k němu a podepřel ho. „Je vám něco? Co se tu stalo?!“ A proč jsou vstupní dveře rozbité?

„Katherine Solomonová,“ vykoktal muž. „Ona mě… praštila…“

To nedávalo žádný smysl. „Jste si jistý, že to byla doktorka Solomonová?“

„Zahlédl jsem ji v zrcadle… vysoká… blond…“

Tak to Katherine Solomonová rozhodně nebyla. Harris věděl, že do laboratoře má přístup jediná vysoká blondýna – asistentka Gessnerové Saša Vesna –, ale nechtělo se mu věřit, že by Saša byla schopná jakéhokoliv násilí. „Kde je Robert Langdon?“

„Utekl… s ní.“

Celá ta historka působila jako výplod blouznící mysli, Harris si však v tom okamžiku všiml dvojích šlépějí vedoucích od bastionu. Langdon utekl?!

„Viděl jste uvnitř ještě někoho?“ Doktorku Gessnerovou?

„Ne… vrátil jsem se rovnou nahoru, abych to nahlásil kapitánovi.“ Poručík pokynul ke konci nádvoří. „Je tamhle.“

Harris se ohlédl podél hřebene, ale Janáčka nikde neviděl. „Kde?“

„Odešel si zavolat…“

To Harrise nepřekvapovalo. Nejspíš se po telefonátu s velvyslankyní snaží zachránit, co se dá. „Měl byste se radši posadit, poručíku.“

Muž se však už vydal k okraji srázu, proto Harris nabral hrst sněhu a popoběhl za ním. „Tumáte. Přidržte si to na hlavě.“

Poručík si sněhovou kouli vzal a za chůze si ji přitiskl k zátylku. „Tamhle telefonoval… ale dovnitř se zatím nevrátil.“

Harris na nádvoří rozeznával zamotanou sadu šlépějí, jako by tu Janáček pochodoval sem a tam nebo jako by se k němu připojil někdo další. Teď tu však nebyla živá duše. Když se oba muži přiblížili k hradbám, poručík se najednou zarazil a sebral ze země lesklý předmět. Oprášil ho a vyvalil oči. „To je jeho telefon!“ zvolal.

Proč by tu Janáček nechával telefon?

Váhavě překonali posledních pár metrů k okraji a nahlédli přes zídku. Naskytl se jim otřesný pohled. Dole pod bastionem leželo na kamenech natažené polámané lidské tělo v tmavém obleku. Kolem hlavy se ve sněhu vytvořila asi metrová rudá svatozář. I z téhle výšky bylo na první pohled jasné, že muž je mrtvý… a nebylo pochyb o tom, kdo to je.

Proboha… Janáček skočil?

Poručík vedle Harrise se odvrátil a zaskučel jako raněné zvíře. Z jeho hlasu zaznívala upřímná bolest ze ztráty… a neovladatelný hněv.

KAPITOLA 36

Langdon sklonil hlavu proti větru a následoval Sašu ze svahu pod bastionem. Mezi stromy zůstalo dost suché země na to, aby se mu dařilo sestupovat ladněji, než se v první chvíli obával. Na kluzkém sněhu mu sice několikrát podjela noha, ale dokázal udržet rovnováhu.

Když se vynořili zpod stromů v parku Folimanka, měl mokasíny kompletně promáčené a nohy zmrzlé. Na chodnících bylo tu a tam vidět osamělou postavu, jak s hlavou shrbenou mezi ramena míří do práce.

Saša se beze slova svižným krokem pustila přes park. Když míjeli zdejší fontánu, tiše poznamenala: „Podle mě Katherine dnes v bastionu vůbec nebyla. Displej na EPR kapsli ukazoval, že v ní Brigita leží od včerejší noci – takovou dobu by nepřežil nikdo.“

Langdon doufal, že Katherine tím pádem dorazila k laboratoři, a když se nedozvonila, prostě se vrátila do hotelu. Možná jsme se někde jen o fous minuli, říkal si v duchu a snažil se ignorovat to hlodavé tušení, že se s Katherine něco vážného stalo. Představa, že by o ni přišel, byla děsivá.

Během posledních tří dnů se jeden od druhého nehnuli na krok a Langdon sám žasl nad tím, že jejich nezávazné přátelství mohlo po pětatřiceti letech náhle přerůst do tak přirozeného a vášnivého milostného vztahu. Zaskočilo je to nejspíš oba.

Langdon si ty společné dny nesmírně užíval. Vzal Katherine do chrámu Panny Marie Vítězné, aby se podívala na bizarně fetišistickou sošku Pražského Jezulátka, kterou tu ritualisticky převlékali do různých kostýmů jako posvátnou panenku Barbie. Ukázal jí tajemnou, pětasedmdesát kilogramů těžkou Ďáblovu bibli, největší knihu na světě, a pověděl jí legendu o jejím vzniku, v níž figurovali cizoložný mnich, kůže sto šedesáti oslů a trest zazděním zaživa. Dokonce Katherine vyhecoval k ochutnávce místní tlačenky a musela mu dát za pravdu, že je překvapivě dobrá, i když se dělá z prasečích hlav.

Katherine navíc v posledních dnech zažívala pořádnou adrenalinovou jízdu následkem toho, že právě dokončila svůj rukopis. Se směsí nadšení a ostýchavé zdrženlivosti mu nastínila, o čem obecně v knize píše, veškeré jeho snahy dozvědět se víc však žertovně odbývala, aby nepřišel o žádné překvapení. Hlavně si ale dělala starosti, jestli čtenáři a recenzenti budou novým představám dostatečně otevření.

„Řekněme si to upřímně – lidská mysl nesnáší změny,“ podotkla včera, když spolu popíjeli espresso ve stylovém podniku La Bohème Café. „A strašně nerada se vzdává existující víry.“

Langdon se usmál. Právě proto náboženství přetrvávají tisíciletí navzdory hromadám důkazů, které jejich víru vyvracejí.

„Už před třiceti lety,“ stěžovala si Katherine, „fyzici prokázali, že komunikace mezi dvěma provázanými částicemi je okamžitá, a stejně se dodneška učí ta Einsteinova mantra, že ‚se nic nepohybuje rychleji než světlo‘!“

Langdonovi se vybavilo, že v původním experimentu pomocí magnetu změnili polaritu jedné z provázaných částic, což vedlo k tomu, že se okamžitě změnila také polarita jejího „dvojčete“ – bez ohledu na to, jestli se tato druhá částice nacházela v téže místnosti, nebo kilometry daleko. Čínští vědci dokonce později tentýž experiment provedli za pomoci satelitů, čímž demonstrovali, že dvě provázané částice na sebe nadále působí s okamžitou účinností i na vzdálenost dvanácti set kilometrů. Science Magazine o tomto pokusu informoval v článku s titulkem „Čína trhla rekord ve ‚strašidelném působení na dálku‘“, v němž použila frázi, kterou v polovině třicátých let tento jev popsal Albert Einstein.

„A stejně tak,“ pokračovala Katherine, „jsme už před několika desetiletími opakovaně prokázali, že soustředěné lidské myšlenky dokážou ovlivňovat chemické procesy probíhající v těle. Přesto dodnes skeptičtí lékařští odborníci o jakémkoli léčení na dálku mluví jako o vúdú.“

Zatvrzelá mysl je stejně nehybná jako hora, pomyslel si Langdon, kterého nikdy nepřestalo udivovat, kolik lidí stále horoucně věří tomu, že lidé vzešli z Adama a Evy, navzdory nevyvratitelným vědeckým důkazům evoluce.

„Mám jednu studentku s IQ sto čtyřicet osm,“ poznamenal, „která trvá na tom, že Země je stará šest tisíc let. Tak jsem ji odvedl vedle na katedru geologie a ukázal jí tři miliony let starou zkamenělinu. Prostě pokrčila rameny a prohlásila: ‚Já věřím, že Bůh sem na Zemi dal zkameněliny jako zkoušku… aby otestoval moji víru.‘“

Katherine se zasmála. „Jestli si myslíš, že iracionálně lpějí na svém světonázoru jenom náboženští fanatici, měl by ses někdy setkat s univerzitními akademiky.“

„Já jsem univerzitní akademik!“

„A taky jsi odjakživa skeptik, Roberte. Roztomilý, ale staromódní.“

„Staromódní?“ Langdon naklonil hlavu. „Nerad ti to připomínám, ale jsem mladší než ty.“

„Dávej si pozor…“ napomenula ho Katherine a obdařila ho odzbrojujícím úsměvem. „Na můj seminář jsi chodil dvakrát, milánku, a jsem si poměrně jistá, že jsi nekoukal jen na moje slajdy.“

Langdon se hlasitě zasmál. „To nepopírám.“

„Jde mi o to,“ pokračovala Katherine, „že změnu nemá rád nikdo. A suchopární akademici mívají sklony setrvávat v pohodlí své existující víry i dlouho poté, co jsou jejich modely zjevně překonané. Z toho důvodu je nástup nových vědeckých paradigmat – jako toho ohledně lidského vědomí – neuvěřitelně pomalý a frustrující proces.“

Langdon si vybavil klasické dílo Thomase Kuhna Struktura vědeckých revolucí, v němž se popisuje, že ke změně paradigmatu dochází teprve tehdy, když se podaří nastřádat kritické množství neslučitelných jevů. Katherine zjevně doufala, že její kniha k aktuálnímu střádání kritického množství výrazně přispěje.

„Ten tvůj rukopis…“ nadhodil Langdon. „Pořád jsi mi neprozradila, čeho konkrétně se ten velký průlom týká.“

Katherine se usmála. „Trpělivost. Řekla bych, že tě to všechno bude ohromně zajímat – ale byla bych radši, kdyby sis to přečetl celé a až pak mi pověděl, co si o tom myslíš.“

Tyto vřelé vzpomínky na posezení v kavárně zničehonic rozehnalo troubení klaksonu a Langdon se myšlenkami vrátil na Folimanku. Celý zkřehlý následoval Sašu železnou brankou ven z parku a potěšilo ho, když opodál spatřil řadu čekajících žlutých taxíků značky Škoda.

Nasedli společně do toho prvního a Langdon byl vděčný za to, jaké je uvnitř teplo. Saša udala řidiči adresu a vůz se rozjel Sekaninovou ulicí.

Potom vytáhla telefon, vytočila nějaké číslo a zapnula hlasitý odposlech.

Ozval se známý hlas Michaela Harrise. „Sašo?!“

„Michaele!“ zvolala rozrušeně. „Brigitě se stalo něco strašného!“ Plačtivě mu vylíčila, co objevili v laboratoři.

„To mě hrozně mrzí,“ pronesl Harris zaskočeně. „To jsem vůbec netušil. Jsem teď tady u bastionu.“

Zatraceně, právě jsme se s ním minuli, uvědomil si Langdon.

„ÚZSI je tu taky,“ dodal Harris. „O Brigitině smrti vůbec nevědí.“

Pavel zřejmě mrtvolu neviděl.

„Sašo,“ pokračoval Harris, „ty jsi na jednoho z nich zaútočila?!“

Saša vylekaně zaváhala. „On napadl Roberta Langdona! Nevěděla jsem, co mám dělat.“

„Langdona?“ zopakoval Harris. „On je s tebou?“

„Ano, chtěl jet taxíkem na ambasádu, ale –“

„To není dobrý nápad. Někdo z ÚZSI by ho určitě zadržel.“

„Já vím. Beru ho s sebou k –“

„Neříkej to do telefonu!“ zarazil ji Harris. „Já vím, kam jedete. Pozdravuj ode mě Harryho a Sally. Dorazím tam co nejdřív. Zhruba za dvacet minut. Nikam nevolej.“

S tím hovor ukončil.

„Harryho a Sally?“ podivil se Langdon.

„Moje kočky. Nechtěl do telefonu mluvit o tom, že jedeme ke mně domů.“

Chytré. „Zdá se, že se znáte opravdu dobře.“

Saša přikývla a zatvářila se trochu rozpačitě. „Už několik měsíců.“

„A zjevně mu důvěřujete,“ podotkl Langdon.

„Jo.“ Saše se náhle zalily oči slzami. „On bude vědět, jak vám pomoct.“

A snad i vám. Langdon doufal, že ambasáda dokáže Rusku ochránit, přestože zaútočila na poručíka ÚZSI. Mrzelo ho, že se Harrise nezeptala, jestli nemá nějaké nové informace o Katherine, ale atašé zjevně telefonům nedůvěřoval o nic víc než Saša a nejspíš by stejně nic neprozradil.

Promluvím si s ním, až dorazí k Saše domů.

Saša vedle něj teď zavřela oči a pohodlně se opřela. Začala se mírně pohupovat, jako by se snažila samu sebe ukonejšit. Potřebuje klid, pomyslel si Langdon. Právě prodělala epileptický záchvat a potyčku se členem ÚZSI, teď riskuje vlastní bezpečí tím, že pomáhá jemu, a ještě ke všemu na vlastní oči viděla hrůznou smrt své mentorky.

Podíval se na hodinky. Mikymausovy natažené ruce ukazovaly, že je krátce po deváté… Od chvíle, kdy se poklidně probudil s Katherine v náručí, uplynulo jen pár hodin.

Připadalo mu to jako věčnost.

KAPITOLA 37

Langdonovo tělo lačně nasávalo teplo v taxíku. Po tom běhu přes zasněženou Folimanku byl profesor celý promrzlý a teď skopl z nohou mokré mokasíny a masíroval si ztuhlé prsty. Saša vedle něj dál seděla mlčky, se zavřenýma očima.

V duchu se mu pořád vracely myšlenky na tu ženu na Karlově mostě. Celé jejich krátké setkání působilo jako z jiného světa… její přízračný krok, prázdný pohled jejích očí, pach smrti i to, že se chovala, jako by ho neslyšela… skoro jako by žila v nějaké paralelní realitě.

Setkání s duchy byla v tomto nekromantském městě hlášena skoro každou noc – nejčastěji s některou z místních éterických celebrit: bezhlavým templářským rytířem, který strašil na Karlově mostě a toužil pomstít svou popravu, bílou paní z Pražského hradu, která obcházela po hradbách ve snaze uniknout z vězení, kam ji uvrhli za údajné čarodějnictví, nebo hliněným golemem, který se doposud pohyboval ve stínech staré židovské synagogy a ochraňoval slabé.

Duchové neexistují, věděl Langdon. A rozhodně nezanechávají stopy ve sněhu. Ta žena na Karlově mostě, ať šlo o kohokoliv, rozhodně byla z masa a kostí.

Langdonovi se pražský folklór nadpřirozena vždycky líbil, třebaže ho instinktivně odmítal. A jeho racionální mysl nyní rozehnala mystický opar a dospěla k černobílému závěru. Pro to zarážející zjevení ženy na Karlově mostě existovala jen tři možná vysvětlení.

Zaprvé, Katherinin sen skutečně mohl být zázračnou věšteckou vizí budoucích událostí. Pokud by to byla pravda, Katherine právě na vlastní kůži prožila jeden z nejživějších a nejpřesnějších případů jasnozřivosti, jaké kdy kdo zaznamenal. Pravděpodobnost blízká nule. Můžeme vyloučit.

Druhé vysvětlení působilo stejně nepravděpodobně. Shoda okolností. Žena s nasazenou korunou, s kopím a obklopená zápachem síry šla čirou náhodou přes most jen pár hodin po Katherinině snu. Statisticky nemožné, absurdní.

Třetí scénář – jakkoliv znepokojivý – představoval jediné zbývající racionální vysvětlení. Jak praví Sherlock Holmes: Pokud vyloučíme vše nemožné, pak to, co zbývá, musí být pravda, byť je sebenepravděpodobnější. V tomto případě ta nepravděpodobná pravda znamenala, že se někdo dozvěděl o Katherinině snu a celé to divadlo naaranžoval.

Byla to bouda.

Ale proč?

A jak to provedli?

Otázka proč zůstávala záhadou, na otázku jak ovšem existovala značně neblahá odpověď. Když byl Langdon před několik lety v Rusku propagovat svoji novou knihu, dostalo se mu varování, že ve většině pokojů moskevských luxusních hotelů má vláda odposlechy. Že by tomu v Praze bylo stejně? Tohle město se na první pohled Moskvě nijak nepodobalo, jenže historie vrhá dlouhé stíny. Poměrně nedávno strávila Praha pětačtyřicet let za železnou oponou a kromě kratičkého „pražského jara“ tu vládli zastánci sovětské tvrdé linie prosazující všudypřítomné sledování tajnými službami. A jestli některé hotelové pokoje v Praze stály za monitorování, pak to byly právě ty v Královském apartmá ve Four Seasons – první volba miliardářů, světových vůdců a diplomatů.

Poslouchal nás někdo, když mi Katherine popisovala svůj sen?

Jestli byl v apartmá odposlech, Langdon si raději ani nechtěl představovat, co všechno z jejich soukromých chvilek v průběhu posledních několika vášnivých dní mohl někdo zaslechnout nebo nahrát.

Ale kdo by nás poslouchal? Janáček? ÚZSI?

Bez ohledu na to, jaký motiv mohl někdo ke zpodobnění Katherininy noční můry mít, faktem zůstávalo, že Langdon poslední tři dny běhal každé ráno toutéž trasou přes Karlův most a dnes před odchodem Katherine řekl, že se vrátí v sedm.

Jako hodinky.

Vzhledem k této logice si byl čím dál jistější, že to na něj skutečně někdo ušil.

Jenže tahle možnost mu v jistých ohledech připadala děsivější než existence jakéhokoliv ducha.

KAPITOLA 38

Finch byl zlostí bez sebe.

Pražská terénní operační důstojnice mu právě volala s hlášením, že při jednoduché úklidové operaci ve Four Seasons došlo ke komplikacím. Terénní důstojnice Housemoreová byla Finchovýma očima, ušima a svaly ve všech místních záležitostech spojených s projektem Práh, a přestože sama určité omezené povědomí o povaze projektu měla, věděla, že utajení je na prvním místě.

Jak se jí sakra tohle mohlo stát?!

Pro člověka s jejími schopnostmi měl být úkol v hotelu naprosto triviální, přesto bůhvíproč skončil ozbrojenou potyčkou se zaměstnankyní ambasády.

Zatracená práce…

Finch plný vzteku zavolal po zabezpečené lince americké velvyslankyni v Praze.

***

Susan Housemoreová ve Four Seasons právě naposledy prohlížela Královské apartmá, aby se ujistila, že je všechno konečně v pořádku. Byla po bezesné noci pořádně utahaná, ale pevně věřila, že svoji misi zde dotáhla do konce – navzdory tomu nešťastnému vyrušení.

Tyhle prapodivné události odstartovaly ve čtyři ráno, kdy ji telefonátem probudil Finch a vydal jí ty nejneobvyklejší pokyny, jaké kdy dostala. Samozřejmě měla dost rozumu na to, aby se neptala po vysvětlení, prostě jen vyskočila z postele, vyzvedla si balík, který jí mezitím doručili, a rozbalila speciální „komponenty“, jež ke splnění úkolu potřebovala.

Krátce po šesté opustila svůj byt s pocitem, že by měla vyrazit spíš na natáčení nějakého filmu než na zvláštní misi. Byla celá v černém a nesla si propracovanou ostnatou korunu a hrozivé stříbrné kopí. V kapse měla lahvičku s jakousi odporně zapáchající tekutinou, ze které se málem pozvracela, už když povolila víčko, aby si přičichla. Neměla ponětí, co je cílem téhle operace, Finch jí však velmi podrobně popsal, jak ji má provést.

Terénní důstojnice Housemoreová se Finchových pokynů do puntíku držela, a když dostala rozkaz, vydala se jako v transu přes most. A přestože z téhle šarády sama vůbec nebyla moudrá, Robertu Langdonovi zjevně nahnala pořádnou hrůzu.

A rozpoutal se chaos.

Housemoreová odhadovala, že právě o chaos Finchovi nejspíš šlo. Byl to protřelý stratég, o němž se vědělo, že obdivuje taktiku vojevůdců, jako byli Sun-c’ či Napoleon – nenechá si uniknout žádnou příležitost k tomu, aby zvýšil účinnost svých operací skrze zapojení psychologického boje. „Psyops“ představovaly nenásilný, nízkorizikový a extrémně efektivní způsob, jak oslabit opozici. Narušit. Destabilizovat. Dezorientovat. Protivník, jehož pozornost zaměstnává řešení chaotické situace, činí špatná rozhodnutí a snáze se s ním manipuluje.

Mise splněna, pomyslela si Housemoreová. Doneslo se jí, že Robert Langdon spustil požární alarm a evakuoval celý hotel.

Ona pak měla dovést do konce poslední drobnosti. Po důkladném prohledání apartmá Finchovi potvrdila, že tu žádný vytištěný rukopis ukrytý není, a to ani v hotelovém trezoru, který je otevřený a hosté ho nevyužívají. Teď po sobě uklidila, aby apartmá zanechala ve stejném stavu, v jakém ho našla.

Před odchodem však musela splnit ještě jeden úkol.

Terénní důstojnice Housemoreová došla k arkýřovému oknu a zahleděla se na bohatou kytici červených, bílých a modrých tulipánů, kterou před třemi dny poslala Katherine Solomonové americká ambasáda. Ručně psané blahopřání velvyslankyně Heide Nagelové leželo na podlaze.

Květiny zasažené mrazivým vzduchem předčasně vadly, jejich ochablé stonky se ohýbaly do všech směrů a téměř přestávaly zakrývat elektronické zařízení schované mezi nimi.

Housemoreová zkušeně sáhla mezi květiny a vyprostila jak parabolický sledovací mikrofon Sennheiser, tak FM vysílač. Odposlechové zařízení sem kancelář americké velvyslankyně umístila na Finchovu žádost.

Zastrčila přístroj do kapsy, načechrala umírající květiny a naposledy se rozhlédla po apartmá.

Potom, naprosto vyčerpaná, zamířila domů trochu se vyspat.

KAPITOLA 39

Jonas Faukman otevřeným oknem dodávky slyšel pronikavé vytí tryskových motorů. Věděl, že se v Brooklynu, překvapivě blízko Manhattanu, nachází málo známá vojenská základna Fort Hamilton, ale nedokázal se rozpomenout, jestli má vlastní letiště. Každopádně, ať ho odvezli kamkoliv, bylo zřejmé, že jeho únoscům jde o něco mnohem závažnějšího než o knižní pirátství.

Někdo mocný chce zabránit vydání rukopisu Katherine Solomonové. Ale kdo? Možná nějaký vědecký sok?

Faukman se na kovové podlaze dodávky třásl zimou a pátral v paměti po nějakých indiciích. Vybavil si tu chvíli, kdy se o existenci rukopisu poprvé dozvěděl. Robert Langdon mu zavolal, aby se zeptal, jestli by si Faukman někdy neudělal čas na oběd s ním a jeho geniální přítelkyní Katherine Solomonovou a neposlechl si její úžasný námět na knihu. Faukman okamžitě souhlasil, protože věděl, že harvardský profesor nikdy nepoužívá slova jako „geniální“ a „úžasný“ jen tak do větru.

Setkali se u Faukmanova nejoblíbenějšího stolu na Manhattanu – v zadním boxu restaurace Trattoria Dell’Arte, kde autentickou italskou kuchyni servírovali v místnosti upravené jako umělecký ateliér a nápaditě vyzdobené obrazy a sochami slavných italských nosů. Už si přečetl životopisné údaje, které mu Katherine poslala, a dlouhý seznam jejích vědeckých úspěchů a publikovaných článků, doktorát z kognitivních věd a celkový věhlas v jejím oboru na něj udělaly náležitý dojem.

Když se potkali osobně, Faukman během několika minut viděl, že Katherine Solomonová je naživo ještě působivější než na papíře. Podobně jako sám Langdon byla přívětivá, skromná a nesmírně inteligentní. Zároveň představovala ideální materiál pro propagaci – vyznačovala se vzácnou kombinací šarmu a nápadné krásy, která se přesně hodila pro krásný nový svět nakladatelského byznysu jednadvacátého století, tolik závislý na sociálních sítích. Po krátké výměně zdvořilostí a odšpuntování láhve 2016 Solaia – Langdonova oblíbeného toskánského vína – se hovor přirozeně stočil k jejímu nápadu na knihu.

„Stručně řečeno,“ spustila Katherine, „půjde o zkoumání lidského vědomí. Vycházím ze svého vlastního více než dvacetiletého výzkumu… a také z několika svých nedávných přelomových vědeckých objevů.“ Odmlčela se a zamyšleně se napila vína. „Jak nejspíš víte, dlouho panoval názor, že lidské vědomí je výsledkem chemických procesů v mozku. To znamená, že lidské vědomí nemůže bez mozku existovat.“

Zajímavé, ale poměrně zjevné, pomyslel si Faukman. Z podstaty své práce musel zachovávat skeptický postoj, dokud ho prezentovaná myšlenka nedostane na lopatky.

„Problém je v tom,“ pokračovala Katherine a roztáhla rty do tajemného úsměvu, „že tenhle standardní model vědomí je mylný.“

Oba muži rázem zpozorněli.

„Chystám se ve své knize představit revoluční nový model, který bude mít dalekosáhlé dopady pro všechno, co víme o životě, včetně samotné povahy reality.“

Faukman uznale nadzvedl obočí a usmál se. „Z nakladatelské perspektivy: čím výš míříte, tím lépe.“ Zahleděl se na Katherine. „Ale mám jednu otázku. Knihy se vzrušujícími novými teoriemi mi navrhuje spousta lidí… máte –“

„Samozřejmě,“ nenechala ho domluvit. „Mám svoji práci podloženou spoustou tvrdé vědy.“

„Čtete mi myšlenky.“

„Bez důkazů bych nemarnila váš čas,“ odvětila.

Langdona zjevně pobavilo, jak nenuceně se Katherine dokáže hájit.

„No, rozhodně jste mě zaujala,“ ujistil ji Faukman. „Jak tedy ten revoluční model lidského vědomí vypadá?“

„Zpočátku vám to bude připadat nemožné,“ řekla Katherine. „Takže abych vás správně naladila a připravila si odrazový můstek…“ Sáhla do kabelky značky Cuyana a vytáhla iPad. „Nejdřív vám ukážu jiný příklad něčeho nemožného. Něčeho, na čem se všichni shodneme.“

Faukman pohlédl na Langdona, který působil stejně zmateně.

Katherine na tablet několikrát poklepala a pak ho na stole nasměrovala k oběma mužům, kteří na něm spatřili dvě videa vedle sebe – rozdělenou obrazovku se dvěma akvárii, přičemž v každém lenivě plavala osamocená zlatá rybka.

Zlaté rybky jsou nemožné?

„Tohle jsou dva živé videopřenosy,“ řekla Katherine. „Pocházejí ze dvou různých, napevno umístěných kamer v mojí kalifornské laboratoři.“

Sledovali dvě rybky, které plavaly ve dvou podobných kruhových akváriích s modrými oblázky na dně a s malou ponořenou plastikou. Tahle plastika představovala jediný zřetelný rozdíl mezi oběma akvárii. Jedna měla tvar slova Ano a druhá slova Ne.

Bizarní. Faukman vzhlédl ke Katherine a čekal na nějaké vysvětlení, ona mu však jen pokynula, ať se dívá dál. Faukman zdvořile sklopil zrak zpátky k přenosům. Dvě rybky plavající kolem dokola… Co na tom mám vidět?

„Neuvěřitelné…“ zašeptal Langdon vedle něj.

V tom okamžiku to Faukman spatřil také. Obě rybky kupodivu plavaly v dokonalé souhře. Když se jedna zastavila, vystřelila kupředu nebo zamířila k hladině, udělala ta druhá ve druhém akváriu přesně totéž… přesně v tom samém okamžiku! Obě rybky byly dokonale synchronizované, do nejmenšího pohybu ploutví.

Faukman ohromeně sledoval, jak obě zlaté rybky plavou v bezvadném souladu, až asi po čtvrt minutě zavrtěl hlavou a vzhlédl. „No dobře, to je vážně neuvěřitelné.“

„Jsem ráda, že vám to tak připadá,“ řekla Katherine.

„Jak to ty rybky dělají?!“

„Pozoruhodné, že?“ opáčila. „Odpověď je vlastně docela jednoduchá.“

Langdon s Faukmanem seděli jako přikovaní a čekali na vysvětlení.

„Pro začátek, kolik rybek celkem tu vidíte?“

Faukman pohlédl do očí nejprve Langdonovi a pak Katherine. „Dvě,“ odpověděl.

„A ty, Roberte?“

„Dvě,“ potvrdil Langdon.

„Výborně, oba vidíte totéž co většina lidí – přesně to, co vám bylo předloženo: dvě samostatné rybky ve dvou samostatných akváriích.“

Co jiného bychom měli vidět? pomyslel si Faukman. V jednom akváriu je Ano, ve druhém Ne, ale ty dvě rybky plavou dokonale synchronizovaně.

„A co kdybych vám teď řekla,“ pokračovala Katherine, „že jejich samostatnost je jen iluze? Co kdybych vám řekla, že ty dvě rybky jsou ve skutečnosti jedna bytost… jediný sjednocený organismus s jediným vědomím, pohybující se jednotně?“

Faukman cítil, že teď přijdou na řadu ezoterické žvásty o tom, jak jsou všechny živé věci propojené navzájem. Netušil, jak se těm rybkám podařilo se takhle bezvadně synchronizovat, ale byl si poměrně jistý, že to není proto, že jsou napojené na totéž vesmírné vědomí. Co jsi čekal, Jonasi? Je to noetička z Kalifornie!

„Úhel pohledu je volba,“ navázala Katherine, „a při zkoumání vědomí je právě úhel pohledu klíčový. Vy jste si oba sami zvolili, že tenhle obraz budete vnímat jako dvě rybky plavající v dokonalé synchronizaci. Ale kdybyste svůj úhel pohledu dokázali změnit a vnímat je jako jedinou rybku, jedinou mysl, jediný sjednocený organismus, který prostě plave… působilo by to docela normálně.“

Langdon jako by najednou dostal strach, že se celá Katherinina prezentace zvrtne špatným směrem. „To ale přece není naše volba, Katherine. Dvě samostatné, ničím nespojené zlaté rybky nemůžeme vnímat jako jediný organismus.“

„To je pravda. Jenže ony to nejsou dva organismy, velevážený pane profesore,“ odvětila. „Je to jen jeden. A vsadím se o tvoje hodinky s Mikymausem, že ti to přímo tady dokážu. Vědecky. Mimo jakoukoli pochybnost.“

Langdon se znovu zadíval na ty dva živé přenosy: Dvě samostatná akvária. Dvě samostatné rybky. „Přijímám,“ řekl nakonec. „Přesvědč mě, že je to jeden organismus.“

„Dobrá,“ usmála se Katherine. „A dovol, abych tu parafrázovala svého oblíbeného symbologa: Někdy stačí jen změnit perspektivu, aby člověk spatřil pravdu.“

Dotkla se obrazovky iPadu. „Tady je přenos ze třetí kamery v téže laboratoři. A tady je změna vaší perspektivy, pánové.“

Nová kamera nabízela pohled shora do jediného kruhového akvária podobného těm ostatním – modré oblázky, jakási plastika a jediná zlatá rybka plavající kolem dokola. Tento záběr však zároveň odhaloval, že na akvárium jsou namířené další dvě kamery, každá z jedné strany.

„Tomu nerozumím,“ řekl Faukman.

„Dívali jste se na dva přenosy z téhož akvária,“ vysvětlila Katherine. „Jedno akvárium. Jedna rybka. Zabíraná ze dvou různých úhlů. Jejich samostatnost je iluze. Je to jediný organismus.“

„Ale vždyť jsou to naprosto jasně dvě různá akvária,“ namítl Faukman. „Co ty plastiky Ano a Ne? Ty jsou různé… jak to může být totéž akvárium?“

Langdon svěsil hlavu. „Markus Raetz,“ zašeptal. „Mělo mi to dojít.“

Katherine sáhla do kabelky a vytáhla důvěrně známou plastiku – stejnou, jako byla v akváriu první rybky. Zvedla ji a nechala Faukmana přečíst Ano. Potom sošku otočila o devadesát stupňů a Faukman zalapal po dechu. Z tohoto nového úhlu vypadala plastika úplně jinak. Z tohoto úhlu tvořila slovo Ne.

„Tohle umělecké dílo,“ pronesla Katherine, „vytvořil Markus Raetz, který – stejně jako vesmír, v němž žijeme – je mistrem iluzí.“

Langdon už si rozepínal hodinky s Mikymausem.

„Dobře víš, že nemám děti, Roberte.“ Katherine se zasmála. „Jen si ty hodinky nech. Chtěla jsem vám jen názorně doložit něco ohledně nemožnosti. To, co se vám chystám říct o lidské mysli, vám bude v první chvíli připadat nemožné – stejně nemožné jako dvě zlaté rybky plavající v dokonalém souladu –, ale pokud sami sobě dovolíte změnit úhel pohledu, najednou to všechno bude dávat smysl… a věci, které vám dříve připadaly záhadné, budou najednou jasné jako facka.“

Od toho okamžiku Faukman hltal každé její slovo. Oběd se protáhl na tříhodinovou, neuvěřitelnou cestu za poznáním… během níž mu Katherine upejpavě slíbila, že v knize také v hrubých obrysech vysvětlí řadu přelomových experimentů, které provedla a jejichž výsledky nejenže podporují toto nové paradigma, ale také naznačují, že naše současné lidské prožitky jsou žalostně omezené ve srovnání s tím, jaké by potenciálně mohly být.

Když se zvedali k odchodu, nedokázal Faukman posoudit, jestli se mu hlava točí víc z výkladu Katherine Solomonové, nebo z vypitého vína, ale jedním si byl jistý:

Tuhle knížku rozhodně vydám.

Měl pocit, že by se z tohoto oběda mohla vyklubat ta nejlepší nakladatelská investice, jakou kdy učinil.

Zato teď, o rok později, když ležel spoutaný na podlaze mrazivě studené dodávky, začínal mít o svém rozhodnutí velice vážné pochybnosti. O Katherininých tajemných experimentech sice zatím nevěděl vůbec nic, protože si z rukopisu ještě nepřečetl ani slovo, ale stejně mu nebylo jasné, proč by někdo usiloval o jeho zničení.

Pro boha živého, vždyť je to jen knížka o lidském vědomí!

Faukmanovi únosci seděli opodál a soustředili se na své přístroje.

„Haló, pánové?“ zkusil to redaktor s drkotajícími zuby. Chtěl je rozpovídat. „Co je na téhle knížce tak zvláštního? Víte, doufám, že je to věda, ne? Nejsou tam obrázky.“

Žádná odpověď.

„Heleďte, mně je vážně zima. Tohle nedává smysl. Kdybyste mi řekli, proč vás ten rukopis tak hrozně zajímá, třeba bych vám dokázal –“

„Nás vůbec nezajímá,“ odsekl Ježour. „Zajímá našeho šéfa.“

„Darth Vader umí číst?“

Tentokrát se Ježour uchechtl. „Jo, a chce si s vámi promluvit. Právě nám tankují letadlo. Za chvíli odlétáme do Prahy.“

Faukman celý ztuhl. „Počkejte! Já do Prahy v žádném případě nemůžu! Nemám u sebe pas! Musím nakrmit svoji kočku!“

„Váš pas jsem vám doma ukradl ze šuplíku,“ opáčil Ježour. „A kočku jsem zastřelil.“

Teď začínal mít Faukman vážně nahnáno. „To není vtipné… Já ani kočku nemám. Nemohli bychom si o tom promluvit?“

„Jistě.“ Ježour se uculil. „V letadle na to bude fůra času.“

KAPITOLA 40

Na Havelském trhu bylo tak nacpáno, že tudy auta mohla jet jen krokem. Langdon se Sašou vystoupili z taxíku několik ulic od svého cíle a vydali se pěšky spletitou sítí ulic a uliček, které tvořily obytnou část Starého Města. Cestou se Langdon od Saši ke svému překvapení dozvěděl, že její byt ve skutečnosti patří Brigitě Gessnerové, která ho Rusce zdarma pronajala.

Další netypický projev laskavosti, pomyslel si. Čím dál víc ho zajímalo, proč neurovědkyně vynakládala tolik úsilí na to, aby téhle mladé ženě pomohla.

Brigita Gessnerová byla hádanka. Přestože k Saše se podle všeho chovala ohromně velkoryse a štědře, včera večer nad koktejly byla naprosto nesnesitelná. V jednu chvíli, když se Langdon zahloubal do vlastních myšlenek a pomalu ucucával ten odporný nápoj s příchutí slaniny, se k němu Gessnerová zničehonic obrátila a vtáhla ho znovu do konverzace.

„Profesore Langforde,“ oslovila ho nepochybně záměrně zkomoleným jménem, „nemůžeme se s Katherine na něčem shodnout a chceme, abyste nás rozsoudil.“

Katherine zamžikala. Zjevně nebyla právě dvakrát nadšená, že do toho Gessnerová Langdona zatáhla.

„Jste vzdělaný člověk,“ pokračovala Gessnerová, „a váš názor na tohle mě zajímá. Rozcházíme se s Katherine v otázce, která leží v samém jádru materialisticko-noetické debaty. To jest: život po smrti.“

No potěš…

„Povězte nám,“ pobízela ho česká vědkyně, „čemu věříte vy. Když člověk zemře, je to konec? Nebo je tu ještě něco dalšího?“

Langdon váhal a snažil se odhadnout, jak bude nejlepší se s tímhle popasovat.

„Jak už jsem při mnoha příležitostech uvedla,“ dodala ještě Gessnerová, „osobně vnímám život po smrti jako prázdnou fantazii – iluzi, na kterou náboženství loví lidi slabého srdce a chabého ducha.“

Tak to ne, do tohohle se pouštět nehodlám…

„Jak jistě víte,“ pokračovala hned, „Katherine se nechala veřejně slyšet, že podle ní jsou mimotělní prožitky přesvědčivým důkazem toho, že vědomí sídlí mimo mozek, a proto může přežít smrt. Jinými slovy, že posmrtný život je skutečný.“ Nevzrušeně upila ze svého koktejlu. „Tak co z toho je pravda, pane profesore?“

„Nemám na to vyhraněný názor,“ odpověděl. „Učil jsem sice thanatologii, ale není to úplně můj obor –“

„Je to poměrně prostá otázka,“ skočila mu do řeči Gessnerová a ušklíbla se. „Kdybyste umíral a zjistil, že hledíte na své vlastní tělo ležící na operačním stole, klasifikoval byste to jako důkaz posmrtného života? Nebo jako hypoxickou halucinaci?“

Nikdy jsem žádný prožitek blízké smrti neměl. Jak mám vědět, co bych si v takovou chvíli myslel?

S prožitky blízké smrti se Langdon setkal pouze na stránkách bestselleru Život po životě Raymonda Moodyho, knihy, která přiměla leckteré vědce k tomu, aby se začali vážněji zabývat představou, že smrt by nemusela být konec cesty, ale naopak její začátek.

Moody do knihy zahrnul stovky lékařsky zdokumentovaných případů lidí, kteří se probrali z klinické smrti a všichni popisovali velmi podobné mimotělní prožitky – viděli sami sebe jakoby zvenčí, vznášeli se a stoupali do temného tunelu, blížili se k jasnému světlu a také, což bylo asi nejpozoruhodnější, cítili dokonalý klid a bezbřehé porozumění.

Po vydání téhle knihy v roce 1975 už otázka nezněla, zda lidé mimotělní prožitky skutečně mají, ale spíš co je vyvolává a co znamenají.

Langdon si byl velmi dobře vědom toho, že posmrtný život je základním pilířem doslova každé trvalejší spirituality: křesťané mají ráj, židé gilgul, muslimové džannu, hinduisté a buddhisté déva lók, filozofové hnutí New Age minulé životy, Platón metempsychózu. Všechny spirituální filozofie se shodnou na jednom: duše je věčná.

Přesto když přišlo na to, zda v posmrtný život věřit či nevěřit, nedokázal se Langdon odpoutat od tábora materialistů. Souhlasil s tím, že představa posmrtného života je jen příběh na uklidnění, nápomocný mechanismus, který člověku usnadňuje nutnost nějak se vypořádat se smrtí, a pokud by měl na otázku doktorky Gessnerové odpovědět zcela upřímně…

Prožitky blízké smrti jsou halucinace.

Protože v rámci své profese studoval všechno umění inspirované náboženstvím, dopodrobna znal i mistrovská díla zachycující představy „onoho“ světa – božská zjevení, spirituální vize, teofanie, stavy náboženského vytržení, setkání s anděly. Věřící tyto prožitky považovali za skutečná okna do jiného světa, Langdon však tiše zastával přesvědčení, že jde o něco jiného – živé a přesvědčivé vize vyvolané hlubokou spirituální touhou.

Není náhoda, připomínal často svým studentům, že fatu morganu v podobě oázy vídají jen žízniví cestovatelé v poušti, a ne vysokoškoláci procházející se po kampusu. Vidíme to, co vidět chceme.

A v souvislosti s tím usuzoval, že většina lidí na pokraji smrti patrně bude chtít jedno a totéž: nezemřít. Ale strach ze smrti pochopitelně nepociťují jen umírající. Je to strach společný nám všem, možná dokonce náš nejdůležitější společný strach.

Vědomí vlastní smrtelnosti je děsivé nikoli proto, že se bojíme ztráty svého hmotného těla, ale spíš proto, že se bojíme ztráty vzpomínek, snů, citových vazeb… zkrátka své duše.

Náboženství dávno přišla na to, že lidská mysl postavená před hrozivou vidinu věčné nicoty uvěří prakticky čemukoliv. Timor mortis est pater religionis, vybavil si Langdon starověké rčení, které proslavil Upton Sinclair. Strach ze smrti je otcem náboženství.

A skutečně, každé světové náboženství zplodilo četné texty naznačující existenci posmrtného života, ať už šlo o Egyptskou knihu mrtvých, sútry, upanišady, védy, Bibli svatou, Korán nebo kabalu. Každé náboženství má svou vlastní eschatologii, svou vlastní architekturu života po tomto životě a svou vlastní pečlivě zkatalogizovanou hierarchii zúčastněných duší.

Moderní thanatologové – vědci zabývající se studiem smrti – těmto náboženským tvrzením obecně nevěnují mnoho pozornosti. Přesto dnes kupodivu pohotově připouštějí, že v hledání odpovědi na základní otázku svého oboru zatím příliš nepokročili:

Co se s námi děje, když zemřeme?

Tato otázka představuje bezkonkurenčně největší záhadu života… tajemství, které bychom si všichni přáli odhalit. A je ironií osudu, že tu nepolapitelnou odpověď každý z nás nakonec dostane, ovšem bez možnosti vrátit se zpět a podělit se o ni.

„Ztratil jste řeč?“ ušklíbla se Gessnerová.

„Ne,“ odvětil Langdon podrážděně. „Jen mi připadá zvláštní, že jste ochotná přijmout jako nevyvratitelný fakt něco, co nejste schopná nijak prokázat. Tomu u nás říkáme víra, ne věda.“

„Srabe,“ zavrčela Gessnerová česky. „Vím, že jste materialista, pane profesore, a doufám, že až Katherine zítra přijde za mnou do laboratoře, podaří se mi ji s trochou štěstí přesvědčit, aby přestoupila na naši stranu, do racionálního světa.“

Po těch slovech odemkla kožený kufřík, vyndala z něj svoji vizitku a položila ji před Katherine.

Langdon si kartičku prohlédl.

Dr. Brigita Gessnerová

Institut Gessner

Bastion U Božích muk

Praha 2

„Tuhle vizitku dejte zítra ráno řidiči,“ řekla Gessnerová. „Moje laboratoř je soukromá, ale jde o obecně známé místo. Bastion je vlastně docela slavný.“

Langdon v duchu zasténal. Slavný byl možná tak ve čtrnáctém století…

Než Gessnerová stačila kufřík zavřít, padl mu zrak na jeho pečlivě uspořádaný obsah: různé dokumenty ve složkách, propiska zachycená v poutku, chytrý telefon zajištěný koženou přezkou a sada kreditek, průkazek a magnetických přístupových karet, všechno dokonale vyrovnané v jednotlivých průhledných pouzdrech. V této sbírce karet upoutal jeho pozornost jeden symbol.

„Co je tohle?“ ukázal na černou kartu, která vykukovala ze speciálního obalu s olověnou vložkou, používaného pro bezpečné uložení karet s identifikací na rádiové frekvenci. Vidět byl jen horní zhruba centimetr karty, Langdona však zaujalo šest znaků, které na ní byly vyvedené tučným fontem.

Gessnerová na kartu pohlédla a na okamžik znejistěla. „To nic není.“ Kufřík honem zavřela. „Jenom karta do fitka.“

„Vážně?“ podivil se Langdon. „Zajímavé. Ten třetí znak – co to znamená?“

Zvláštně se na něj zadívala. „Myslíte písmeno A?“

„To nebylo A,“ namítl Langdon, protože si ho stačil dostatečně podrobně prohlédnout. „Bylo to kopí Vél.“

Obě ženy se zatvářily nechápavě.

„Prosím?“ řekla Gessnerová.

„Rozdíl je v té středové čáře,“ vysvětlil Langdon. „A má uprostřed jedinou linku. Na tom logu byly linky tři, navíc s tečkou. Kdykoli se někde setkáte s čepelí namířenou vzhůru – to jest s tvarem velkého A –, v níž jsou tři vodorovné linky s tečkou, jde o speciální ikonu s velmi specifickým významem.“

„Má to něco společného se zdravím – když je to znak pro fitko?“ odhadla už poněkud opilá Katherine.

Ani vzdáleně, pomyslel si Langdon. „Kopí Vél je hinduistický symbol moci. Jeho špička představuje osvícení, přesně vyladěnou mysl, mimořádné porozumění, díky němuž lze prohlédnout temnotou nevědomosti a porazit nepřítele. Hinduistický bůh války Murugan tohle kopí nedával z ruky.“

Gessnerová se tvářila upřímně zaskočeně.

„Zabíjet nepřítele mimořádným porozuměním?“ zopakovala Katherine. „To mi k fitku moc nesedí.“

Souhlasím.

„To bude náhoda,“ odbyla to Gessnerová. „Nejspíš vůbec netušili, co to znamená, jenom se jim líbilo, jak to vypadá.“

Langdon to nechal plavat, ale byl si poměrně jistý, že jim neurovědkyně něco tají. Které fitko by si pro své přístupové karty zvolilo tak pokročilou technologii, jako je RFID? Navíc Gessnerová vůbec nepůsobila dojmem člověka, který chodí běžně cvičit s nečistými masami. A místní fitko by pravděpodobně mělo na kartách napsáno „PRAHA“, a ne anglické „PRAGUE“.

„No, jak se zdá, symbologové a noetici k sobě mají vážně blízko,“ podotkla naštvaně Gessnerová a napila se svého koktejlu. „Oba vidíte nějaký skrytý význam tam, kde žádný není.“

KAPITOLA 41

Sašin přízemní byt byl malý, ale útulný – vkusně zařízený, uspořádaný a dobře prosvětlený. Když Langdon vstoupil dovnitř, vdechl kouřové aroma sladu, které tu viselo ve vzduchu.

„Ruský karavanový čaj,“ vysvětlila Saša, protože si přítomnost zvláštního pachu zjevně uvědomovala. „A mám kočky…“

Jako by na to čekaly, vynořily se na konci chodby dvě mrštné siamské kočky a začaly jim ťapat v ústrety. Langdon si dřepl, aby je pohladil, a obě si k němu hned spěchaly pro pozornost.

„Milujou chlapy,“ podotkla Saša a pak rozpačitě dodala: „Ne že by jich potkávaly nějak zvlášť moc!“

Langdon se zdvořile usmál. „No, jsou vážně krásné.“

„Tohle je Sally. A tohle Harry. Pojmenovala jsem je po svém oblíbeném filmu.“ Ukázala na starý filmový plakát pověšený o kus dál na zdi. „Ten mi dala paní doktorka Gessnerová.“

Titul filmu byl azbukou, ale Langdon ihned poznal Meg Ryanovou a Billyho Crystala obrácené tváří k sobě na pozadí newyorského panoramatu. Sám klasiku Když Harry potkal Sally nikdy neviděl, ale slyšel o slavné „milostné scéně“ v newyorské restauraci.

„Odjakživa zbožňuju americké romantické komedie,“ řekla Saša. „Z nich jsem se naučila anglicky.“ Chvíli si plakát zasněně prohlížela a pak se jí do očí vetřel smutek. „Kočky jsem taky dostala od ní, abych tu nebyla sama.“

„Je vidět, že jí na vás záleželo,“ podotkl Langdon.

Saša si zula vysoké šněrovací boty a postavila je na gumovou rohožku za dveře. Langdon jejího příkladu následoval, šťastný, že z mokrých mokasínů unikne.

„Koupelna je tamhle, kdybyste potřeboval,“ ukázala mu k výklenku v polovině chodby.

„Díky, hned ji využiju.“

„Já zatím postavím na čaj,“ prohlásila a vydala se chodbou.

Langdon ještě chvíli stál a s pohledem upřeným na plakát přemítal o Katherine. Newyorské panorama a logo Columbia Pictures – žena v rouchu se zdviženou pochodní – mu připomnělo sochu Svobody a Katherininu včerejší přednášku.

Kde právě teď jsi? běželo mu hlavou, zatímco vykročil ke koupelně. Toužil co nejdřív zavolat do Four Seasons, aby zjistil, jestli se Katherine do hotelu vrátila, jenže jak naznačil Harris, ÚZSI teď bude Langdona se Sašou hledat kvůli napadení svého důstojníka a útěku z místa činu. Nejlepší bude vyčkat na příjezd právního atašé.

Koupelna byla malá, ale uklizená a Langdon se v tomto Sašině osobním prostoru cítil trochu nesvůj. Když si umyl ruce, otřel si je do kalhot, aby ušetřil její dokonale naaranžované ručníky. Při pohledu do zrcadla se zarazil: obličej, který uviděl, jako by patřil cizímu člověku. Oči měl krhavé, vlasy rozcuchané a čelo zbrázděné hlubokými vráskami starostí. Vypadáš úděsně, Roberte. Ale vzhledem k tomu, jaké měl za sebou ráno, se nebylo čemu divit. Teď se hlavně dostaň na ambasádu a najdi Katherine.

Když vešel do kuchyně, Saša právě do dvou misek na pultu sypala kočičí granule. Harry a Sally nenuceně vyskočili nahoru a nedočkavě se dali do jídla.

Saša přešla ke sporáku, kde se vařila voda v konvici. „Co si dáváte do čaje?“

Kafe, odpověděl by nejraději. „Stačí bez ničeho. Děkuju.“

Připravila tři hrnečky, tři podšálky a tři lžičky. „Musím si odskočit,“ řekla a zamířila ke dveřím. „Potom nám naliju. Michael by tu měl být během čtvrt hodiny.“

Langdon slyšel, jak kráčí chodbou a zavírá za sebou dveře do koupelny.

Byt ztichl, bylo slyšet jen bublání vody. Když teď Langdon v kuchyni osaměl, padl mu zrak na Sašin mobil na pultu a měl nutkání z něj zavolat do Four Seasons. Jenže Janáček určitě nechal hotel hlídat, takže se nedalo odhadnout, kde Katherine v tuhle chvíli může být.

Sotva začala voda vřít, uslyšel Langdon hlasité zaklepání na dveře bytu. Zvláštní, pomyslel si, protože pochyboval, že už by to mohl být Harris. Najednou ho přepadl strach, že je sem Janáček nebo Pavel sledovali, případně si prostě domysleli, že Saša pojede domů.

Honem vykročil k chodbě a zastihl Sašu právě v okamžiku, kdy vyšla z koupelny a otírala si ruce. Tvářila se vyplašeně a nehlasně Langdonovi naznačila: „Klepal někdo?“

Přikývl.

Z jejího výrazu bylo jasné, že žádnou návštěvu nečeká. Počkali čtvrt minuty v naprostém tichu, ale další klepání se neozvalo. Saša docupitala ke dveřím a kukátkem vyhlédla ven. Po dlouhé chvíli se obrátila a pokrčila rameny. Nikdo.

Vtom si Langdon všiml, že zpod dveří dole na podlaze vykukuje kousek papíru. „Někdo vám tu něco nechal,“ řekl šeptem a ukázal.

Saša sklonila hlavu a papírek uviděla. Zmateně se sehnula a vytáhla ho zpod dveří. Langdon zahlédl, že jde o ručně psaný vzkaz.

Saša se napřímila, text si přečetla a okamžitě zalapala po dechu. Roztřesenými prsty podala lístek Langdonovi. „Je to pro vás.“

Pro mě? Papírek si vzal, a sotva uviděl, co ve vzkazu stojí, stáhl se mu hrudník úzkostí.

Plný obav trhnutím otevřel dveře bytu, vyběhl do prázdné chodby a pak jen v ponožkách z domu ven do sněhu. Zatočil se v mokré břečce a křikl do prázdna: „Kdo jsi?! Co jsi s ní udělal?!“

***

Golem stál ve stínu dvacet kroků od Langdona a všechno sledoval.

Vzkaz, který právě zastrčil pod Sašiny dveře, vyvolal kýženou reakci. Pokud všechno půjde podle plánu, Robert Langdon brzy vyrazí sám na jisté liduprázdné místo.

Obavy jsou výborná motivace.

KAPITOLA 42

Michael Harris uháněl po ulici vedoucí od bastionu U Božích muk a v uších stále slyšel Sašin zoufalý hlas.

Jsem s Robertem Langdonem! Potřebujeme tvoji pomoc!

Když dojel na hlavní, odbočil doprava a pustil se směrem do centra k Sašinu bytu. Tam to až moc dobře znám, říkal si vyčítavě. Byl u Saši mnohokrát, nikdy však z vlastní vůle.

Seznámil se s ní před dvěma měsíci v podniku David Rio Chai Latte, kde se Saša každé ráno cestou do práce zastavovala. Stála tu sama u stolku a Harris se k ní s úsměvem přiblížil.

„Privět, Saša,“ oslovil ji rusky.

Vysoká blondýna vzhlédla, zjevně zaskočená. „Jak víte, jak se jmenuju?“

Harris se usmál a ukázal na papírový kelímek, na který barista napsal: SAŠA.

„Aha.“ Tvářila se nesměle a pořád nejistě. „Ale… promluvil jste na mě rusky.“

„Zkusil jsem to,“ usmál se Harris. „Zaslechl jsem váš přízvuk, když jste si objednávala.“

Saša se teď zdála značně nesvá. „No jo, jasně. Nezlobte se, že jsem tak nervózní. Rusové nejsou v Praze zrovna populární.“

„Zkuste si být Američanka!“ odvětil a ukázal jí svůj kelímek s nápisem MICKALE. „Stoprocentně mi zkomolil jméno naschvál.“ Usmál se a pokusil se o svého nejlepšího Bogarta: „Ze všech kaváren ve všech městech na celém světě musím natrefit zrovna na tuhle.“

„Casablanca!“ rozzářila se. „Ten film miluju!“

Následující půlhodinu si vyměňovali historky a Saša mu vylíčila srdceryvný příběh o své omezující epilepsii, o tom, jak ji jako malou rodiče nechali v ruské psychiatrické léčebně, odkud ji nakonec zachránila česká neurovědkyně a odvezla ji do Prahy.

„A tahle doktorka Gessnerová vás vyléčila?“ zeptal se Harris.

„Dokonale,“ potvrdila Saša s očima plnýma vděku. „Vynalezla mozkový implantát, který můžu aktivovat tím, že si přejedu takovou magnetickou tyčkou po hlavě, kdykoliv cítím, že na mě jde mlha.“

„Mlha?“

„Ano, promiňte, epileptici mívají před záchvatem takový varovný pocit… takové neurčité brnění, něco podobného, jako když se vám chce kýchnout. Kdykoliv to cítím, přejedu si tyčkou několikrát po hlavě a magnet aktivuje ten čip v mojí lebce.“ Zaváhala a najednou jako by byla znovu na rozpacích. „Nezlobte se, je to dost nevábné téma k hovoru.“

„Ale vůbec ne – nic bych na vás nepoznal,“ řekl Harris po pravdě. „Jestli máte nějaké jizvy, jsou kompletně schované pod těmi krásnými blond vlasy!“

Byl to upřímně myšlený kompliment, ale Saša odvrátila zrak a najednou se opět zdála značně nesvá. „Nechce se mi věřit, co jsem vám na sebe všechno vyslepičila. Nejradši bych se propadla. Málokdy se dám s někým do řeči, takže… Každopádně už stejně musím do práce.“ Naráz dopila zbytek čaje a rychle si začala balit.

„Já musím taky,“ řekl Harris, „ale rád jsem si s vámi popovídal, a kdybyste někdy měla chuť zajít na oběd, moc rád si to zopakuju.“

Sašu tím návrhem viditelně vyvedl z míry. „Ne, to mi nepřipadá jako dobrý nápad.“

„Jistě, nezlobte se,“ zahrál teď rozpaky naopak Harris. „Nemyslel jsem vyloženě rande. Jen… No, vy stejně nejspíš někoho máte, takže –“

„Já? Ne, já nemám nikoho,“ vyhrkla neobratně. „Já jen…“ Najednou se jí oči zalily slzami, jako by se měla každou chvíli sesypat.

„Proboha!“ zvolal Harris zmateně. „Nechtěl jsem vás nijak rozrušit.“

„To je moje chyba…“ vypravila ze sebe přiškrceným hlasem. „Promiňte… jenom se bojím, že když mě poznáte víc, budete hrozně zklamaný.“

„Proč byste se měla něčeho takového bát?“

Otřela si oči a zadívala se na něj. „Michaele, já v tomhle… no, víte, ve vztazích… nejsem moc dobrá. Většinu života jsem strávila o samotě a pod vlivem silných léků. Mám vážné problémy s pamětí, spoustu nechutných jizev po záchvatech –“

„To stačí,“ zarazil ji. „Mně připadáte naprosto kouzelná. A vzhledem k tomu, čím jste si prošla, mi přijde pozoruhodné, jak jste schopná o tom mluvit.“

„Vážně?“ Začervenala se. „Tak to bude asi vámi.“

Ještě chvíli si povídali, až nakonec Saša souhlasila, že se s ním sejde znovu.

O dva týdny později, po jednom obědě, jedné večeři a večerní procházce ve Valdštejnské zahradě, měl Harris pocit, že o Saše ví všechno, co se o ní vůbec vědět dá. Byla to prostá žena bez přátel, která trávila většinu času buďto prací v laboratoři doktorky Gessnerové, nebo doma, kde se svými kočkami koukala na staré bijáky. Saša je samotářka… a je osamělá.

Bohužel jejich prohlubující se vztah byl Harrisovi čím dál nepříjemnější. Jestli někdy zjistí, proč se s ní doopravdy scházím, zabije ji to. Provinile si vyčítal, že na tohle vůbec kdy přistoupil. Je nejvyšší čas tuhle šarádu ukončit.

Sebral veškerou svoji odvahu a vystoupal po mramorových schodech ke kanceláři velvyslankyně. Zaklepal na otevřené dveře a ona mu pokynula, ať jde dál.

Velvyslankyně Heide Nagelová byla šestašedesátiletá absolventka práv na Kolumbijské univerzitě. Byla potomkem německých přistěhovalců, do Ameriky přišla ve čtyřech letech a ve své branži to dotáhla až na vrchol. Koloval o ní bonmot, že její německé příjmení znamená „hřebíky“ a ona si je s oblibou dává k snídani.

Měla neproniknutelný pohled a zdvořilé diplomatické chování, čímž často ukolébala nepřítele do falešného pocitu bezpečí, než ho pak jediným úderem zničila. I její všední oděv měl za úkol snižovat dojem jejího skutečného vlivu – prosté černé kalhoty, pohodlné boty a brýle na čtení zavěšené na řetízku, který by se hodil spíš ke knihovnici než k diplomatce. Černou ofinu nosila rovnou, jako by se nechávala stříhat laserovým paprskem, a používala velmi málo mejkapu.

„Michaele,“ pronesla a zavřela notebook, „co byste potřeboval?“

Harris vešel a zastavil se před jejím stolem. „Bohužel vám musím oznámit, že už nechci pracovat na tom neoficiálním projektu, který jste mi přidělila. Je mi to nepříjemné.“

„Aha.“ Nagelová si sundala brýle a pokynula mu ke křeslu. „V čem je problém?“

Harris si odkašlal a posadil se. „Jak už jsem vám hlásil, Saša Vesna je naivní mladá žena, která v dětství zažila hrozné zacházení a teď zkrátka jen dělá, co může, aby vedla normální život. Nic dalšího od ní nezjistím. Připadá mi, že když za těchto okolností budu pokračovat ve všech těch lžích, je to prostě… nemorální.“ Nedovolil, aby se jejich vztah přehnaně rozvinul v tělesné rovině, ale i tak měl pocit, že mu Saša otevírá své srdce víc, než by se mu líbilo.

„Rozumím,“ přikývla Nagelová. „Na chvíli jsem se lekla, že řeknete nebezpečné. Kdyby to bylo nebezpečné, můžete se spolehnout, že bych vás toho úkolu okamžitě zprostila.“

Harris jí věřil. Nagelová vládla ambasádě železnou rukou, ale zároveň upřímně dbala o blaho svých zaměstnanců. „Ne, žádné nebezpečí nevnímám,“ ujistil ji. „Problém je čistě v tom, že na mně Saša začíná příliš lpět. Po etické stránce je to zkrátka…“

„Nečestné?“ Velvyslankyně se zatvářila téměř pobaveně. „Musím říct, Michaele, že by mi připadalo značně ironické, kdybyste se chtěl se Sašou přestat vídat zrovna z morálních důvodů.“

„Prosím?“

Velvyslankyně vstala a došla k malému baru v rohu kanceláře. Beze slova nalila do sklenice vincentku, vrátila se k Harrisovi a sklenici mu podala. Potom se usadila zpátky za stůl a zvedla k němu zrak.

„Něco mi říká,“ pronesla, „že ve skutečnosti se chcete se Sašou přestat scházet, protože se bojíte, aby moje tisková mluvčí, slečna Daňková, nepřišla na to, že trávíte čas s jinou ženou.“

Harris zachoval nehybný výraz, ale sevřel se mu žaludek. Velvyslankyně ví, že se vídám s Danou?! Veškeré jeho naděje, že nad velvyslankyní bude mít morální převahu, se rázem rozplynuly.

„Uvědomujete si, doufám,“ pokračovala Nagelová, „že na naší ambasádě platí nulová tolerance vůči vztahům mezi zaměstnanci?“ Odmlčela se a pak, jako by se náhle rozpomněla: „Ale počkat, samozřejmě že to víte… Sám jste mi ta pravidla pomáhal sepsat.“

Do háje.

„Nebojte se,“ uklidnila ho Nagelová, „nechci vás nechat vyhodit. Jen zkrátka využívám určitou slabinu ke službě své vlasti.“

„Zajímavý eufemismus pro vydírání,“ vypravil ze sebe.

„Jste právník, Michaele, berte to prostě jako efektivní vyjednávání. A věřte mi, rozhodně bych takový tlak nevyvíjela, kdybych sama nebyla pod stejným tlakem ze strany svých nadřízených.“

„Při vší úctě, nechce se mi věřit, že by prezidentovi záleželo na nějaké ruské epileptičce se dvěma kočkami jménem Harry a Sally.“

„Zaprvé, Bílý dům není jediný mocný subjekt, jemuž se zodpovídám. A zadruhé, moji nadřízení mi nesdělili, proč přesně se o Sašu zajímají, jenom chtějí zjistit, jaká tajemství je připravená vyzradit lidem, kterým důvěřuje.“

„Saša žádná tajemství nemá!“ trval na svém Harris. „Je jako otevřená kniha, je neuvěřitelně šťastná, že vůbec potkala někoho, s kým si může popovídat.“

„Správně. A tuhle pozici jste obsadil vy, což je velmi cenné. Musíte si s ní povídat dál. Já mezitím přimhouřím oči nad vaším vztahem s Danou a řeknu svým nadřízeným, aby vám za účast na tomhle zvláštním projektu platili dvojnásobek toho co dosud.“

Tím Harrisovi vyrazila dech. Finanční odměna, kterou dostával, byla už tak více než štědrá. Kdo tolik stojí o to, mít Sašu Vesnu pod dohledem? A proč?

„A Michaele,“ dodala, „kdyby vám tenhle projekt začal připadat sebeméně nebezpečný, ihned mi to řekněte a já to ukončím.“ Zahleděla se mu do očí. „Platí?“

Sklopil zrak k její natažené pravici, upřímně ohromený tím, s jakou nenuceností mu dala mat. Měl sice morální výhrady, ale zároveň tušil, že když tenhle úkol nesplní on, vystřídá ho někdo jiný, dost možná s drastičtějším přístupem. To si Saša nezaslouží. Stiskl velvyslankyni ruku.

V následujících týdnech jeho vztah se Sašou přirozeně přerostl v neohrabaný milostný románek. Naštěstí byla Saša extrémně nezkušená a Harris trval na tom, že budou postupovat co nejpomaleji. Zatím jejich nejintimnější chvíle vypadaly tak, že leželi ve vzájemném objetí na její posteli, víceméně oblečení, a sledovali spolu staré americké romantické komedie, dokud oba neusnuli.

Když teď Harris uháněl směrem k centru, aby se co nejdříve setkal se Sašou a Langdonem, přemýšlel o všem, co se dnes ráno od velvyslankyně dozvěděl. Rozměry operace, která v Praze probíhala, přesahovaly jeho nejdivočejší sny. Přestože neznal detaily, bylo mu jasné, že zabředl do něčeho vážně velkého.

Nejvyšší čas s tím skoncovat.

Cestou ke Starému Městu si dal v duchu pevný slib.

Bez ohledu na to, jaké to pro mě bude mít následky, je tohle moje poslední návštěva u Saši.

KAPITOLA 43

Robert Langdon nervózně rázoval po Sašině kuchyňce a na dlaždičkové podlaze zůstávaly otisky po jeho mokrých ponožkách.

Tohle nemůže být pravda.

Znovu se zadíval na ten lístek papíru, který se před chvílí objevil pod Sašinými dveřmi.

Ručně psaný vzkaz jako by vychýlil celý jeho svět z osy.

Mám Katherine.

Přijď k Petřínské rozhledně.

Myslí mu běžel proud mučivých otázek.

Kdo jsi? Co jsi jí udělal? Proč zrovna Petřínská rozhledna?

Téměř šedesát metrů vysoká věž se nacházela nedaleko centra Prahy, na vrcholku hustě zarostlého kopce. Dějiny petřínského lesa, v němž se kdysi obětovávaly panny, ke zklidnění Langdonových rozjitřených nervů také příliš nepřispěly.

Nenapadal ho naprosto žádný důvod, proč by Katherine Solomonovou někdo unášel. Přijď k Petřínské rozhledně… Proč?

„Někdo nás sem musel sledovat,“ ozvala se vyděšeně Saša. „Asi od toho stanoviště taxíků. Možná někdo z ÚZSI, ale –“

„Proč by proboha někdo z ÚZSI unášel Katherine?!“

„To nevím.“ Saša působila silně rozrušeně. „Michael bude vědět, co –“

„Na Michaela čekat nemůžu,“ přerušil ji Langdon a zamířil do chodby, aby našel své boty. „Musím tam vyrazit hned.“ Katherine je v ohrožení. Musím se tam dostat co nejdřív. Sotva vklouzl mokrými ponožkami do mokasínů, Saša otevřela skříň v chodbě a natáhla se pro kabát.

„Ne, Sašo,“ zarazil ji, „pro vás bude nejlepší, když zůstanete tady, počkáte na Michaela, necháte se od něj odvézt na americkou ambasádu a tam jim povíte všechno, co víte. Všechno! Včetně toho, co se stalo Brigitě, o tom agentovi ÚZSI, o tomhle vzkazu, o tom, že jsem šel na Petřín, prostě všechno.“

Už jednou byl svědkem toho, že je Saša schopná uchýlit se zničehonic k násilí, a nemohl si dovolit jít k Petřínské rozhledně s někým takto nevyzpytatelným.

„Dobře,“ přikývla a sáhla pro kabelku, „ale jestli půjdete sám, vemte si tohle.“ Vytáhla Pavlovu pistoli.

Langdon se instinktivně odtáhl. Střelné zbraně ho odjakživa znervózňovaly a o mezilidských konfliktech věděl dost na to, aby se snažil do nich zbraně pokud možno nezatahovat. Navíc nijak netoužil nosit u sebe po pražských ulicích ukradenou pistoli důstojníka ÚZSI, tím spíš, že ji neměl kam dát a musel by si ji zastrčit za opasek, což mu pokaždé, když to viděl někde ve filmu, připadalo šíleně riskantní.

„Podle mě bude mnohem lepší, když si ji necháte vy,“ odvětil. „Člověk, který sem strčil ten vzkaz, zjevně ví, kde bydlíte. Schovejte si ji v kuchyni do kredence, a kdybyste ji opravdu zoufale potřebovala, budete vědět, kde je.“

Saša se nad tím na okamžik zamyslela a potom přikývla. „Tak vám dám něco jiného.“ Došla k věšáku na zdi a sundala z něj plastovou klíčenku s jediným klíčem. „Můj náhradní klíč. Kdybyste se s Katherine potřebovali ukrýt někde v bezpečí, přijďte sem. Nevím, co mi navrhne Michael, takže nedokážu odhadnout, jestli tady budeme, ale kdybyste sem dorazili, aspoň se dostanete dovnitř.“

„Děkuju,“ řekl Langdon, i když pochyboval, že by se sem vracel. Každopádně její velkorysost přijal a povšiml si, že plastová klíčenka má tvar rozpláclé kočky s rozhozenými packami a je na ní nápis „Krazy Kitten“. Zastrčil si ji do kapsy. „Jakmile zjistím, co se děje, najdu někde telefonní budku a zavolám.“

„Vždyť nemáte moje číslo.“

„Mám Michaelovo číslo na mobil.“

Zatvářila se překvapeně. „On vám dal svoje soukromé číslo?“

„Viděl jsem, jak ho vytáčíte v autě,“ přiznal Langdon.

„A zapamatoval jste si ho?“

„Mám divný mozek,“ usmál se Langdon. „Všechno mi v něm zůstává.“

„To musí být fajn. Já mám přesně opačný problém. Spousta věcí mi z mozku vypadne. Vzpomínky se mi motají… často mívám úplné okno.“

„Z epilepsie?“

„Ano, ale Brigita se mnou na tom pracovala…“

Langdon jí věnoval konejšivý úsměv. „Zdá se, že na vás paní doktorka Gessnerová byla vážně hodná.“

„Zachránila mi život,“ pronesla Saša zasmušile. „Doufám, že na ni mi vzpomínky zůstanou navždycky.“

„Určitě ano,“ ujistil ji Langdon a vykročil ke dveřím. „A věřte mi, pamatovat si všechno není vždycky požehnání.“

KAPITOLA 44

Od okamžiku, kdy Jonase Faukmana hodili do téhle dodávky, se snažil přemoci svůj strach hranou lehkovážností – tváří v tvář zlověstné představě, že se ho chystají unést do Prahy, však vůbec nebylo snadné v této přetvářce vytrvat. Nedaleký řev motorů ve spojení s tím, jak postupně ztrácel cit v rukou, ho dovedl na pokraj paniky.

„Řeknu pilotům, že můžeme,“ oznámil Ježour svému parťákovi. „Pak ho naložíme.“ Odsunul dveře a vylezl ven, dveře však nechal dokořán, nejspíš proto, aby Faukmana potrestal za jeho drzost.

„Já vážně mrznu…“ postěžoval si redaktor tomu druhému muži.

Žádná odpověď.

Jekot tryskových motorů teď zněl ještě hlasitěji a Faukman se konečně mohl rozhlédnout po okolí. Dodávka parkovala na jakési obslužné cestě lemované stromy. Necelých dvě stě metrů daleko stála bílá budova. Faukman si představoval, že je na tajné letecké základně a chystají se ho naložit do armádního letounu, jenže osvětlená markýza na budově naznačovala něco úplně jiného.

SIGNATURE AVIATION / TETERBORO

To mě podrž. Já jsem v Jersey?!

Společnost Signature Aviation provozovala oblíbený terminál pro soukromé lety na letišti Teterboro v New Jersey. Tato luxusní soukromá letecká základna se nacházela pouhých dvacet minut cesty od Manhattanu, proto ji využívala spousta movitých Newyorčanů a nasedala tu na své soukromé letouny, ať už se chystala na obchodní cestu, nebo na odloučené dovolenkové sídlo někde na svazích u Aspenu či na některé z pláží u West Palm Beach.

Faukmanovi se v první chvíli ulevilo, že není na vojenské základně, jenže když mu pak začalo docházet, co to znamená, napadlo ho, jestli pro něj vlastně takhle možnost není ještě horší. Koneckonců armáda má aspoň nějaké protokoly a on je občan Spojených států. Jestli jsou tihle gauneři ve skutečnosti žoldáci pracující pro bůhvíjakou bohatou mezinárodní entitu, žádná pravidla pro ně neplatí.

Můžou mě odvézt ze Států a nikdo se o tom nikdy nedozví!

Dodávkou zavířil čerstvý závan zimního větru, načež muž na předním sedadle odložil notebook, protáhl se do zadní části vozu a zavřel dveře. „No jo, máte recht, je fakt kosa.“

Muž měl jemnější rysy než Ježour, podle všeho byl částečně asijského původu a stejně jako jeho parťák měl zřetelně vojenské vystupování. „Jak jsou na tom ruce?“ zeptal se.

„Upřímně, jestli tohle potrvá ještě nějakou dobu, bojím se, že o ně přijdu.“

„Ukažte.“ Muž Faukmana obešel a ruce si prohlédl. „Jo. To nevypadá dobře.“ Vytáhl armádní nůž. „Teď se nehýbejte. Přeříznu to a dám vám trochu volnější pouta, jo?“

Faukman přikývl. V duchu dosud přemítal o tom, co právě viděl venku.

„Nic na mě nezkoušejte, žádný kulišárny,“ varoval ho muž. „Nezapomínejte, že nůž držím já.“

„Jasně.“

V příštím okamžiku měl Faukman ruce volné. Opatrně předpažil a zahýbal prsty, aby v nich znovu rozproudil krevní oběh.

Muž se vrátil před něj a posadil se na bednu, nůž stále v pohotovosti.

„Dám vám minutu,“ řekl.

„Díky.“ Faukman zaťal zuby, jak ho v zápěstích a prstech bodaly jehličky vracejícího se citu.

„Omlouvám se za kolegu,“ prohodil muž. „Auger je občas kapku… drsňák.“

„Náležitý literární termín je ‚magor‘,“ odvětil Faukman.

Muž se hlasitě zachechtal.

Potom chvíli seděli mlčky a Faukman si masíroval ruce. Nohy měl taky ztuhlé zimou; běžecké tenisky, ve kterých vyrazil z kanceláře, nebyly věru nijak zateplené.

„Chcete si zpátky natáhnout kabát, než vás zase spoutám?“ navrhl muž.

Faukman pohlédl na svůj kabát na podlaze. Aby ne!

V podřepu neohrabaně nasoukal bolavé ruce do rukávů a okamžitě ucítil slastné teplo. Pokusil se zapnout knoflíky, ale jeho dosud napůl zmrzlé prsty odmítaly úkol splnit. „Nepomohl byste mi?“ požádal a zvedl zrak ke svému vězniteli, který stále seděl s nožem v ruce na bedně od mléka.

Muž zavrtěl hlavou. „A odložil zbraň? Ani omylem, příteli. Tolik vám zase nedůvěřuju.“

„Já myslím, že značně přeceňujete můj hrdinský potenciál,“ podotkl Faukman a aspoň si kabát přitáhl co nejtěsněji k tělu, přičemž ho zároveň potěšilo, že v kapse nahmatal svůj mobil, přesně jak ho tam nechal.

„Tak,“ řekl muž, „teď vás zase spoutám.“

„Nemohl byste mi dát ještě jednu minutu? Ty ruce příšerně bolí.“

„Hned,“ přikázal muž. „Otočte se.“

Faukman mu vyhověl, provedl čelem vzad a postavil se k muži zády. Zároveň se mu při tom naskytl nerušený výhled okýnkem v zadních dveřích dodávky. Znovu spatřil budovu společnosti Signature Aviation. Viděl také parkoviště, kde stálo jediné SUV s puštěným motorem. Do studeného ranního vzduchu od něj stoupal chochol výfukových plynů. Dveře na straně řidiče byly otevřené, ale sedadlo prázdné, řidič pravděpodobně něco vyřizoval uvnitř v nevelkém terminálu.

„Zatím vám to nechám volnější,“ řekl muž, když Faukmanovi znovu poutal ruce. „Ale až se vrátí můj parťák, budu to muset zase utáhnout.“

„Díky.“

Jakmile měl muž hotovo, Faukman zkusil nepatrně ohnout zápěstí a ke svému překvapení zjistil, že pouta jsou teď tak volná, že by z nich nejspíš dokázal vyklouznout.

„Hned jsem zpátky – volání přírody,“ oznámil muž, vylezl bočními dveřmi z dodávky a zase je za sebou zabouchl. Faukman se otočil a čelním oknem sledoval, jak únosce prochází kolem vozu, po několika krocích se zastavuje mezi stromy a rozepíná si pásek.

Potom začal močit k jednomu kmeni.

Faukman redigoval všechny Langdonovy knihy o symbolech, znacích a skrytých významech, proto neměl nejmenším pochyby o tom, jak by profesor tento okamžik popsal.

Osudové znamení.

On sám by byl méně poetický.

Do prdele, moje poslední šance!

Snažit se utéct mužům se střelnými zbraněmi bylo málem čiré šílenství, ale ne zas takové jako nechat se unést do cizí země úplně bez boje. Přinejhorším ho polapí a naloží do letadla.

Čelním sklem Faukman viděl, že muž stále močí.

Jakmile uděláš první krok, nebude cesty zpět.

Ale když první krok neuděláš, nikdy neutečeš.

Faukman se vmžiku rozhodl, vděčný za ty nespočetné hodiny běhání v Central Parku. Kdyby se po mně pokoušeli střílet, budu pohyblivý terč. Honem vykroutil ruce z pout a ještě jednou se ujistil, že se muž nedívá.

Jdu na to…

Popadl kliku zadních dveří dodávky, stiskl ji a dveře tiše otevřel. Přikrčil se a seskočil. Sotva se jeho chodidla dotkla země, vyrazil sprintem po příjezdové cestě, přestože měl ztuhlé nohy celé bolavé. Byl zdatný běžec a nohy na náhlé úsilí zareagovaly bez obtíží. Vlněný kabát se za ním rozevlál, on nabral rychlost a upaloval k SUV stojícímu s puštěným motorem v dálce.

Když se ohlédl přes rameno, viděl, jak si jeho únosce nemotorně zapíná poklopec a zároveň se snaží rozeběhnout za ním. Nemáš šanci, pomyslel si s větrem ve tváři.

Jak se Faukman blížil k SUV, muž za ním začal pokřikovat. Třeskl výstřel a Faukmanovi probzučel nad hlavou projektil.

Sakra!

Doběhl k SUV, skočil za volant, přibouchl dveře a zařadil rychlost. Přidupl plyn až k podlaze, vůz se s pištěním pneumatik odlepil z místa, předrkotal přes středový pás a smykem vyjel z parkoviště na Industrial Avenue.

Zatímco Faukman uháněl pryč a nechával Signature Aviation i své únosce za sebou, vylovil z kapsy kabátu mobil, zvedl si ho ke rtům a křikl: „Haló, Siri! Zavolej Robertu Langdonovi!“

***

Sto metrů daleko se agent jménem Chinburg zastavil, konečně si dopnul poklopec a nevzrušeně sledoval, jak SUV mizí do noci. Jakmile byl vůz z dohledu, vrátil se k dodávce.

„Čistý vzduch,“ oznámil.

Jeho parťák s vlasy na ježka, Auger, vylezl z úkrytu. „Mobil?“

„V pořádku. Má ho.“

„Dobrá práce.“

Přestože měl jejich vězeň bohaté zkušenosti s redigováním thrillerů, právě jim skočil na tu nejzákladnější výslechovou lest ze všech: Uprchlík.

Když někoho ohrozíte na životě a pak mu dáte příležitost, vždycky udělá nevyhnutelné: dá se na útěk.

Žádné letadlo na ně nečekalo, žádný let do Prahy se nechystal. Prostě zaparkovali dodávku na příjezdové cestě k budově Signature Aviation u letiště Teterboro, přivolali třetího agenta, aby sehrál roli nepřítomného řidiče, a pak zinscenovali iluzi dokonalé příležitosti k úniku.

Faukman tu návnadu spolkl… a v jeho autě je sledovací zařízení.

Někdy nasadili štěnici přímo na osobu, kterou hodlali nechat utéct, ale ve Faukmanově případě to nebylo třeba; už u sebe měl svůj vlastní výkonný obousměrný transceiver s GPS – chytrý telefon.

Zatímco měl zavázané oči, tiše mu vytáhli mobil z kapsy, připojili ho k notebooku, obešli heslo, nahráli do telefonu různé proprietární programy a nakonec mu ho vrátili do kapsy.

„Máme aktivitu,“ oznámil Chinburg s obličejem osvětleným obrazovkou iPadu, přes nějž měl přístup k veškerému sledovacímu softwaru ve Faukmanově telefonu – monitoroval jeho polohu a všechny přijímané i odesílané textové a hlasové zprávy i všechna další data.

Z reproduktoru zazněl Faukmanův hlas, podle všeho nahrávající vzkaz do hlasové schránky.

„Roberte, tady Jonas… okamžitě mi zavolej! Hrozí ti nebezpečí – Katherine taky. Bude to znít šíleně, ale někdo se naboural do našeho serveru a smazal její rukopis… Zatím nevím proč. Mně doslova unesli na ulici kousek od redakce. Zavolám ještě Katherine, ale musíš zůstat, kde právě jsi. S nikým nemluv!“

Tím hovor skončil a telefon začal okamžitě vytáčet další číslo.

Druhý hovor také spadl do schránky, tentokrát Katherininy. Faukman v ní zanechal podobný zadýchaný vzkaz, jen s jedním dodatkem.

„Katherine, ti chlapi povídali, že sis ráno rukopis vytiskla. Jestli je to pravda, rychle ho zamkni někam do bezpečí – je to náš jediný zbývající exemplář! Všechny ostatní zničili… do posledního. Zavolej mi, až tuhle zprávu dostaneš.“

Hovor skončil.

„Bonusové info,“ podotkl samolibě Auger. „Potvrzení, že ten rukopis v Praze je poslední, který zbývá.“

„To Finche potěší,“ ušklíbl se Chinburg a vytáhl vlastní mobil. „Dám mu to vědět.“

KAPITOLA 45

Poručíka Pavla po tom úderu minimaxem pořád bolela hlava jako střep, ale nebylo to nic ve srovnání s bolestí, kterou pocítil při pohledu na nehybné tělo svého strýce dole pod svahem. Atašé Michael Harris byl přesvědčený, že kapitán skočil sám, ale tomu Pavel nevěřil.

Janáček neznal strach, nevzdával se. Někdo ho zavraždil… a já vím kdo.

Seznam zločinů, kterých se Robert Langdon proti ÚZSI dopustil, se od toho divadla v hotelu stále rozrůstal – maření úředního výkonu, napadení úřední osoby, odcizení zbraně ÚZSI a teď, pokud se dalo věřit té spleti šlépějí na hřebeni, vražda kapitána Janáčka a útěk z místa činu.

Pavel nyní v bastionu osaměl, ležel na plyšové pohovce v čekárně doktorky Gessnerové a nabíral síly. Harris mu dal pytlík s ledem, řekl mu, ať se nehýbá, a pak vyrazil na americkou ambasádu, přičemž slíbil, že o Janáčkovi ihned uvědomí vedení ÚZSI.

Tenhle pád nebyl žádná nehoda, věděl Pavel.

Stejně tak věděl, že ho Harris lakuje; atašé se vůbec nechystal někam volat. Jen se snažil získat čas, aby si ambasáda stačila vykonstruovat vhodné lži dřív, než se ÚZSI o Janáčkově smrti vůbec dozví.

Pavel vytáhl mobil, aby vedení informoval sám, ale pak si to rozmyslel. Nepochyboval o tom, že zatčení prominentního Američana by skončilo jako vždycky – tím, že by se do věci vložila ambasáda, všechno by převzala a našla nějakou právní kličku, díky které by ÚZSI zase utřel nos.

„Oko za oko,“ prohlásil Pavel nahlas, protože mu bylo naprosto jasné, jak by se v téhle situaci zachoval jeho zesnulý kapitán.

O Janáčkově smrti zatím nikdo nevěděl, což znamenalo, že Pavel má určitou krátkou dobu na to, aby si to s Langdonem vyřídil sám. Ale nejdřív ho musím najít. Vypátrat v takhle velkém městě uprchlíka by bylo prakticky nemožné, kdyby ovšem Pavel neměl v rukávu eso, které rázem obrátí situaci proti Langdonovi.

Janáček mě naučil, jak ohýbat pravidla, jak improvizovat v zájmu vyššího dobra.

Oficiálně neměl Pavel k provedení toho, na co se chystal, dostatečně vysokou hodnost, jenže teď vlastnil osobní telefon kapitána Janáčka, který našel venku ve sněhu.

Jednou drobnou lží mohl všechno změnit.

Langdon se nebude mít kde schovat.

***

Dana Daňková napochodovala zpátky do své kanceláře na ambasádě, dosud plná zlosti po tom setkání ve Four Seasons. Ta přízračná ženská z Karlova mostu ji vyděsila k smrti – a to by se jen tak někomu nepovedlo.

Mířila mi pistolí do ksichtu!

Danina žárlivost se změnila ve sžíravý hněv.

Co je sakra zač?

Věděla, že odpověď už na ni čeká na jejím počítači – výsledky vyhledávání pomocí softwaru na rozpoznávání obličejů, které Dana spustila téměř před hodinou a do něhož zadala ty záběry z Karlova mostu.

Spěšně došla k počítači a posadila se. Jak očekávala, program mezitím doběhl do konce.

Zůstala nevěřícně zírat na výsledek.

To musí být nějaký omyl…

VYHLEDÁVÁNÍ DOKONČENO

NALEZENÉ SHODY: 0

Ještě nikdy se jí nestalo, aby program nenašel v databázích ani jednu jedinou shodu. V moderním světě bylo fyzicky nemožné existovat bez toho, aby člověk zanechal někde nějaký digitální otisk.

Jediný způsob, jak mohl někdo zůstat mimo tuto databázi Echelonu, byl takzvaný digitální „whitewashing“. Síť vlastnily a provozovaly Spojené státy, což znamenalo, že americká vláda mohla vytvářet „neviditelné lidi“ čistě tím, že z výsledků vyhledávání nechala vyloučit všechny obličeje, které chtěla mít nevystopovatelné. Tato technika se často využívala k zajištění soukromí a bezpečnosti vládních činitelů, význačných amerických byznysmenů a příslušníků vojenských či zpravodajských služeb jednajících v utajení.

Dana se zamyslela nad tou kyticí červených, bílých a modrých tulipánů, které si všimla v Královském apartmá. Takové kytice zasílala americká velvyslankyně jako standardní dárek na uvítanou důležitým Američanům, kteří zavítali do Prahy, a Dana měla v popisu práce postarat se o jejich doručení. Problém byl v tom, že o těchto konkrétních tulipánech Dana ani neslyšela.

Že by velvyslankyně zorganizovala jejich doručení sama?

„Slečno Daňková!“ houkl ode dveří ženský hlas.

Dana sebou trhla, protože okamžitě poznala, komu patří. „Paní velvyslankyně?! Právě jsem –“

„Vy jste byla ve Four Seasons?!“

Dana otevřela ústa, ale nevyšlo z nich ani slovo.

„Sledovala jste tam pana Harrise?“

„Ne!“ vyhrkla Dana. „Tedy, tak trochu… myslela jsem…“

„Myslela jste… co?“ Velvyslankyně ji probodávala pohledem.

Dana sklopila zrak k podlaze. Do háje.

„Slečno Daňková, přesně tohle je ten důvod, proč nespíme s kolegy.“

KAPITOLA 46

Zatímco taxík stoupal Petřínskými sady nahoru k rozhledně, uvědomil si Langdon, že v ruce dosud svírá lístek, který někdo podstrčil Saše pode dveřmi.

Mám Katherine.

Přijď k Petřínské rozhledně.

Ať ho tam zanechal kdokoliv, měl zřejmě ponurý smysl pro symboliku; rozhledna stála na vrchu proslulém svou morbidní historií plnou smrti a lidských obětí.

Zejména smrti žen… rukou zaslepených horlivců.

Podle místních pověstí stával na vrcholu Petřína obětní oltář, kde pohanští kněží upalovali mladé panny pro potěšení svých pohanských bohů. Tyto oběti se konaly celá staletí, dokud se vlády neujali křesťané, oltář nezbořili a nepostavili na témže místě kostel svatého Vavřince. Do dnešního dne se však na Petříně pravidelně objevují záhadné ohně, které jsou podle některých dílem stovek obětovaných žen, jež dosud straší ve zdejších sadech.

***

Zhruba čtyřicetiletý taxikář s culíkem ujížděl po točité cestě na Petřín a co chvíli pohlédl do zpětného zrcátka na svého pasažéra. Muž na zadním sedadle působil nervózně, neustále natahoval krk a mžoural nahoru k vrcholku Petřínské rozhledny.

Jestli máš strach z výšek, kamaráde, radši nahoru nelez.

Cestující byl dlouhán s tmavými vlasy, a přestože americký přízvuk a drahý svetr ho řadily do kategorie turistů, naskočil do taxíku s naléhavostí člověka, který prchá před lesním požárem. Řidič ho varoval, že rozhledna možná v tuhle hodinu ještě nebude otevřená a že do studeného větru není pořádně oblečený, ale muž trval na svém.

Jak je libo, rito je rito.

Zatímco vůz stoupal do kopce, taxikář si vesele ťukal do volantu, v rytmu s melodií, která se mu linula z telefonu. Hráli jeho oblíbené „Klokočí“, ale když písnička dospěla k melodickému klarinetovému sólu, hudba náhle utichla a vystřídala ji série pronikavých tónů.

„Sakra!!“ zaklel naštvaný taxikář.

Česká policie vstupovala do vysílání s těmito otravnými „veřejnými hlášeními“ v naději, že jí někdo z občanů dokáže pomoci s nějakou policejní prací. První vlna hlášení vždy směřovala k řidičům veřejné dopravy a taxíků, zaměstnancům letiště a místním nemocnicím.

Mám vlastní práci, hudroval v duchu taxikář. Proč mám dělat ještě tu vaši?!

Většina Evropy převzala americký systém „jantarových stavů pohotovosti“, přestože jantarové se jim říkalo podle anglického akronymu AMBER, který byl zkratkou pro „America’s Missing: Broadcast Emergency Response“.

Taxikář natáhl ruku, aby hlášení odmítl a vrátil se k písničce, ale když spatřil, jaký barevný pruh na displeji bliká, zarazil se. Stav pohotovosti měl modrý barevný kód, což bylo v Praze něco mimořádně nezvyklého. Obyčejně byly kódy jantarové nebo stříbrné – tyto barvy značily žádost o pomoc veřejnosti s hledáním pohřešovaného dítěte nebo dezorientované starší osoby. Modrá však byla mnohem vážnější. Znamenala, že někdo zabil policistu a pachatel je stále na svobodě.

Někdo v Praze zabil policajta?!

Potom taxikář uviděl fotku podezřelého.

To je přece ten chlap u mě v taxíku!

Řidič se krátkým pohledem do zpětného zrcátka raději ujistil. Potom jakoby nic zvedl telefon, vytočil číslo uvedené v hlášení a muži, který to na druhé straně zvedl, nevzrušeným hlasem sdělil vše potřebné.

***

Poručík Pavel vyběhl s dosud bolavou hlavou z bastionu U Božích muk a skočil za volant vozu ÚZSI. Hlášení, které rozeslal z Janáčkova mobilu, přineslo během několika minut kýženou odpověď, která byla, přesně podle Pavlova nastavení, přesměrována opět přímo na Janáčkův mobil.

Informaci, kterou jsem právě získal, nikdo jiný nemá.

Robert Langdon měl namířeno k Petřínské rozhledně, a přestože Pavel nedokázal pochopit proč, zároveň ho nenapadalo lepší místo, kam by si Američana mohl přát dostat. Oblast Petřína byla poměrně rozlehlá a izolovaná. A hlavně, takhle po ránu bude v zimě téměř liduprázdná.

Bude mi potěšením Langdona sejmout.

Jenom potřebuju zbraň.

V přihrádce v palubní desce objevil Janáčkovu pistoli. Zasunul si ji do prázdného pouzdra a hlavou mu blesklo, jak to osud příhodně zařídil, že člověka, který Janáčka chladnokrevně zavraždil, teď on sám zabije výstřelem z kapitánovy vlastní pistole.

Oko za oko.

KAPITOLA 47

V roce 1889 navštívili členové pražského Klubu českých turistů Světovou výstavu v Paříži, a když tam spatřili dechberoucí věž Gustava Eiffela, rozhodli se krátce nato postavit svou vlastní „miniaturní Eiffelovku“ v Praze. Umístili ji na Petřín a dokončena byla už v roce 1891; a rozhodně nešlo o žádnou miniaturu – věž se zdvíhala téměř šedesát metrů nad vrchol kopce, který sám ční do výšky přes tři sta metrů.

Stejně jako její pařížská předloha má i Petřínská rozhledna otevřenou mřížovou konstrukci ze snýtovaných ocelových nosníků. Přestože jsou věže v Paříži a v Praze každá jinak vysoká, mají pozoruhodně podobnou siluetu, jen s jedním zřetelným rozdílem: základna Eiffelovy věže je čtvercová, zatímco základna Petřínské rozhledny osmiúhelníková.

Když taxík konečně dospěl na parkoviště pod rozhlednou, Langdon se nervózně rozhlédl po liduprázdném okolí.

Mám Katherine. Přijď k Petřínské rozhledně.

Spěšně zaplatil taxikáři, dal mu štědré spropitné a požádal ho, ať na něj počká. Muž však jen cosi zabručel česky, a sotva profesor vystoupil a zavřel dveře, řidič se rozjel pryč a nechal ho na větrném parkovišti samotného.

Díky mockrát.

Rozhledna byla mnohem vyšší, než si ji Langdon pamatoval, a zdálo se mu, že se na pozadí šedivého nebe dokonce mírně kymácí. Zasněžený okolní park působil tiše a majestátně, bylo tu vidět jen hrstku zaměstnanců, kteří se právě pouštěli do svých každodenních úkolů. Nikde ani stopy po Katherine nebo po někom podezřelém. Pokusil se vyhnat z hlavy zdejší historii lidských obětí a svižným krokem zamířil k rozhledně, přičemž se sevřeným žaludkem doufal, že tady někde Katherine skutečně je… živá a zdravá.

Pod rozhlednou se rozkládalo návštěvní centrum, nízká osmiúhelníková budova, dokonale usazená mezi osm masivních noh věže. Měla mírně svažitou střechu, kterou procházela úzká šachta stoupající až na vrchol rozhledny. Maličký výtah, poznal hned Langdon. Bohužel možností číslo dvě byly točité schody pod širým nebem, které šachtu v těsných smyčkách obtáčely. Ani jedna z přístupových cest nepůsobila kdovíjak lákavě.

Když Langdon přišel blíž, uslyšel skřípání převodů výtahu a drhnutí kovu o kov, jak kabina stoupala šachtou.

Někdo jede nahoru, pomyslel si s nadějí. Katherine?

Doběhl do návštěvního centra, osmiúhelníkového sálu vyzdobeného historickými fotografiemi dokumentujícími stavbu rozhledny. Místnost byla téměř prázdná, s výjimkou mladé zaměstnankyně, která právě vybalovala krabice suvenýrů s pražskými motivy.

„Dobré ráno!“ pozdravila ho zvesela česky.

„Dobré ráno,“ odpověděl Langdon anglicky. „Může se na rozhlednu?“

„Zrovna jsme otevřeli,“ odpověděla. „Nahoře jsou jen dva lidé. Chcete lístek?“

Langdon ucítil, jak mu zrychlil tep. Dva lidé. Neubránil se pomyšlení, že je to Katherine a její únosce. Mám jet nahoru? Vzkaz mu to specificky neukládal, on však nehodlal nechat nic náhodě. Z pomyšlení na Katherine v rukou nějakého maniaka, desítky metrů nad zemí, mu naskakovala husí kůže.

Koupil si lístek a postavil se ke dveřím výtahu. Kdesi nad ním si to kabina hlasitě šinula zpátky dolů. Když se dveře konečně s rachocením otevřely, spatřil před sebou těsný, zvláštně tvarovaný prostor, který vypadal, jako by se na něj od konce devatenáctého století nesáhlo.

Instinktivně obrátil zrak k nedalekému točitému schodišti. To však bylo zahrazeno páskou a cedulí ZAVŘENO/CLOSED. Další cedule varovala, že zdejších 299 schodů je velmi příkrých.

„Dá se jít po schodech?“ zeptal se Langdon v naději, že zaměstnankyně zatím jen nestihla ceduli odstranit.

„V zimě ne,“ zavrtěla hlavou. „Moc to fouká… a ten sníh a náledí dneska!“

No paráda. Zdráhavě znovu nakoukl do maličké kabiny výtahu, ale hlavou se mu rozlehla dvě slova.

Mám Katherine.

Zhluboka se nadechl a nastoupil. Stiskl tlačítko a dveře se hrkavě zavřely. Když se kabina s rachocením rozjela vzhůru, soustředil pozornost na kovovou tabuli na stěně, na níž se rozsvěcela sada červených světélek naznačujících postup jízdy.

Jak výtah stoupal, Langdona najednou přepadl pocit, že je na setkání s člověkem, který možná čeká nahoře, naprosto nepřipravený. Napadlo ho, jestli nakonec neudělal hloupost, že si od Saši nevzal tu pistoli. Co když je únosce ozbrojený? Čím byl výš, tím víc mu připadalo, že ho stěny výtahu svírají mezi sebou. Zavřel oči a začal si pobrukovat country song „Na rozlehlých planinách“.

Když výtah konečně zpomalil a zastavil, Langdon se zhluboka nadechl a otevřel oči. Dveře se před ním s rachotem rozestoupily a on v prvním okamžiku při pohledu do volného prostoru pocítil nával úlevy, tu však okamžitě přebilo zklamání. Tou dvojicí na vyhlídkové plošině byl pár asi dvacetiletých turistů, patrně Indů, kteří si šťastně fotili Prahu.

Katherine tu nebyla.

Langdon se v duchu napomenul za netrpělivost; koneckonců vyrazil ze Sašina bytu ihned poté, co vzkaz dostal, a dojel sem poměrně rychle. Jsem tu brzy, usoudil, což mu vlastně mohlo poskytnout jistou výhodu. Uvidím je přicházet, napadlo ho a hned přistoupil k okraji a zahleděl se na parkoviště hluboko dole.

Poryvy větru tu byly mnohem ostřejší a kývání věže ještě podrývalo Langdonovy už tak vratké nervy. Když obcházel úzkou vyhlídkovou plošinu rozkládající se kolem výtahu, minul vstup na točité schodiště, zahrazený cedulí s nápisem NEVSTUPOVAT a zlověstnou infografikou člověka sfouknutého z věže. Ne, díky.

Našel si trochu odstíněné místo s výhledem na Petřínský park a rozhodl se čekat. Park byl oblíbeným cílem turistů a nabízel četné atrakce pro děti, včetně tajné zahrady, provazového hřiště, houpaček a historického kolotoče, který právě teď otevírali. Zrak mu padl na kostel svatého Vavřince o kus dál, kde kdysi stával onen pohanský oltář, a do myšlenek se mu znovu vetřely ty zvěsti o zavražděných pannách a bloudících duších.

To není zrovna prostředí pro rodinnou vycházku, pomyslel si a zvedl zrak výš ke klasickému pražskému panoramatu… dvě věže Vyšehradu, Prašná brána, Karlův most a monolitický chrám svatého Víta, obklopený rozlehlým opevněním Pražského hradu.

Tam měla Katherine předešlého večera svou přednášku a jeho teď napadlo, jestli její únos náhodou nějak nesouvisí s tím, o čem na přednášce mluvila, nebo s jejím vědeckým výzkumem. Ale pokud ano, netušil, o jakou souvislost by mohlo jít.

Na mysli mu vytanula ještě další možnost. Začínal mít pochybnosti, jestli ten vzkaz ohledně Katherinina únosu je vůbec autentický. Něco mu na něm od samého začátku nehrálo. Kdo jsi? Proč zrovna Petřínská rozhledna? Nic z toho nedávalo valný smysl a bylo docela dobře možné, že jde jen o součást nějaké zvláštní léčky.

„Pane?“ ozvalo se za ním.

Langdon se otočil k mladému indickému páru. Žena se usmívala a podávala mu telefon. „Mohl byste nás prosím vyfotit? Zapomněla jsem si selfie tyčku v hotelu.“

Mladík se tvářil omluvně. „Nezlobte se. Instagramové líbánky.“

Langdon si v duchu povzdechl. „Samozřejmě.“

Žena postavila manžela k zábradlí, připojila se k němu a ukázala Langdonovi zdvižený palec. Když pořídil několik snímků, chystal se mobil vrátit, ale žena ho požádala, ať fotí dál, aby mohli vyzkoušet různé pózy a výrazy.

„Má hodně sledujících,“ vysvětlil mladík, jemuž to zjevně bylo trapné.

Nesmrtelnost skrze slávu, pomyslel si Langdon, zatímco cvakal další záběry, a vybavilo se mu, že Shakespeare, Homér i Horatius všichni zastávali názor, že specifická lidská touha „proslavit se“ je ve skutečnosti příznakem jiné výhradně lidské vlastnosti: naší obavy ze smrti. Když se člověk proslaví, znamená to, že si ho druzí budou pamatovat dlouho po jeho smrti… sláva je určitý druh věčného života.

„To by mělo stačit!“ prohlásila žena a natáhla se pro mobil. „Ukažte, já se podívám!“

Langdon jí přístroj vrátil a ještě si stačil všimnout spousty červených notifikací na ikonách všech jejích aplikací pro sociální sítě. Nové měřítko popularity. Digitální aplaus.

Prohlížela si fotky a přikyvovala. „Vypadají super!“ zajásala. „Děkuju!“

Langdon se přiměl k úsměvu. „Blahopřeju.“

Novomanželé zamířili zpátky k výtahu. Strávili na vyhlídkové plošině přesně tolik času, aby se tu vyfotili, a teď nepochybně mířili vstříc nějakému dalšímu fotogenickému místu. Langdonovi občas připadalo, že v dnešní době má veškerá lidská činnost jediný cíl: aby se o ní dozvěděl internet.

Když se dveře výtahu s rachotem otevřely, dostal náhle nápad. „Promiňte,“ zavolal na dvojici. „Mohl bych vás požádat o malou laskavost?“

Zastavili se ve dveřích, přidrželi je a ohlédli se na něj.

„Měl jsem se tu s někým setkat,“ vysvětlil Langdon. „Ale dotyčná nepřišla. Dnes ráno jsem ztratil telefon a napadlo mě, jestli byste mi nepůjčili svůj, abych jí mohl krátce zavolat.“

Žena se zatvářila, jako by požádal, jestli si smí pochovat její novorozeně, ale po manželově dloubnutí loktem Langdonovi mobil zdráhavě podala.

Langdon pod bedlivým dozorem mladého páru vyťukal číslo, které opakovaně viděl na recepci Four Seasons, a po prvním zazvonění se ozval hlas ředitele hotelu.

„Děkuji, že voláte Four –“

„Dobrý den,“ přerušil ho Langdon. „Tady Robert Langdon. Potřebuji okamžitě mluvit s Katherine Solomonovou. Je to důležité.“

„Á, pan profesor.“ Ředitelův hlas ihned znatelně ochladl. „Myslím, že paní doktorka Solomonová tu není. Odešla z hotelu ráno, když jste byl… plavat.“

„A od té doby se nevrátila?“

„Neviděl jsem ji. Zkusím vaše apartmá.“

Langdon slyšel vyzvánět linku do jejich pokoje, a když telefon nikdo nebral, nezbývalo mu než se smířit s děsivou realitou, že se Katherine zatím do hotelu nevrátila. Tak kam šla?! Zatímco se snažil přijít na to, kde by mohla být, dostal další nečekaný nápad.

Jak to, že jsem na to nepomyslel dřív…

Telefon dosud vyzváněl a mladý Ind s Indkou, kteří stále přidržovali otevřené dveře výtahu a čekali, až budou moct odjet, se tvářili čím dál netrpělivěji.

„Lásko!“ vyhrkl Langdon náhle a začal předstírat, že hovor někdo přijal. „Kde jsi?! Já stojím na Petřínské rozhledně a –“ Ztichl, jako by poslouchal, pak dramaticky zalapal po dechu. „Počkej, cože?! Zpomal. Pověz mi, co přesně se stalo…“

Naznačil, že na chvíli potřebuje soukromí, nečekal na souhlas, obrátil se k mladému páru zády a začal obcházet plošinu, aby se dostal za výtahovou šachtu. Jakmile byl z dohledu, okamžitě spustil internetový prohlížeč.

Třeba se se mnou Katherine ráno pokusila spojit.

Ve všem tom chaosu nebyl schopný rozumně uvažovat, ale ty červené notifikace na ženiných aplikacích mu teď připomněly stejné notifikace na jeho vlastním notebooku. E-mail. Dlouhá léta před tímto výletem spolu Langdon a Katherine vždy komunikovali touto cestou. Katherine to považovala za staromódní, ale Langdon nesnášel pocit naléhavosti, který v člověku probouzejí esemesky, proto zůstali u e-mailů.

Uvědomil si, že pokud se mu Katherine ráno marně pokoušela dovolat nebo mu poslala zprávu a nedočkala se odpovědi, pak mu nejspíš zkusila napsat e-mail, který by si mohl přečíst na notebooku.

V hotelu jsem se na něj vůbec nepodíval!

Rychle vyhledal gmail.com a přihlásil se ke svému účtu. Začal se načítat inbox a velmi pomalu se zobrazoval. Tak dělej!

Dveře výtahu začaly bzučet, zjevně na protest proti tomu, že je někdo drží tak dlouho.

Konečně se obrazovka obnovila a Langdon uviděl svůj inbox.

MÁTE 31 NEPŘEČTENÝCH ZPRÁV.

Tiše zaklel a rychle začal prohlížet seznam příchozích e-mailů od kolegů a přátel, mezi nimiž se tu a tam nacházel i nějaký spam. Už se blížil ke konci seznamu a pomalu ztrácel naději.

Pak to uviděl. Jo!

OD: KATHERINE SOLOMONOVÁ

Čas odeslání byl 7.42 toho rána – poté, co Katherine odešla z hotelu, ale předtím, než se měla sejít s Gessnerovou.

Předmět zprávy byl kupodivu prázdný.

Langdon se srdcem bušícím jako o závod ťukl na displej, aby se zpráva otevřela, ale když se zobrazil její obsah, neviděl také nic. Nic tu není? Ťukl do ikony a kurzor se začal znovu točit, jak se načítal nějaký obrázek. Telefon ukazoval velmi slabý signál.

„Pane?“ ozval se vedle hlas.

Langdon zvedl hlavu a zjistil, že mladý muž obchází výtahovou šachtu.

„Co to děláte?!“ uhodil na něj Ind. „Tvrdil jste, že si musíte zavolat. Vy si prohlížíte její –“

„Ne!“ ohradil se Langdon. „Potřeboval jsem se podívat na příchozí e-mail. Promiňte. Je to hrozně důležité.“ Ukázal prázdnou obrazovku. „Právě se to načítá. Za vteřinku vám ho vrátím.“

„Vraťte mi ho hned, pane,“ dožadoval se muž a vykročil k němu.

Výtah dál bzučel.

Tak už se načti, sakra!

Zvedl se další ostrý poryv větru a žena začala na svého manžela volat.

„Pane!“ Muž natáhl ruku pro telefon.

„Prosím… jen vteřinku,“ žádal Langdon, zatímco se kurzor dál točil dokola. „Vážně potřebuju vidět –“

„Hned! Nemáte právo –“

„Konečně!“ zvolal Langdon, když se na displeji objevil obrázek.

Sám by nedokázal říct, jestli vítr právě tak pohnul věží, nebo mu povolila kolena, ale najednou ztratil rovnováhu. Obrázek na displeji byl naprosto nečekaný, ani ve snu by ho nenapadlo, že by mu Katherine mohla někdy něco takového poslat.

Langdon se na tu bizarní „zprávu“ upřeně zahleděl, aby si ji dobře uložil do své eidetické paměti. Pak zavřel prohlížeč a vrátil telefon mladíkovi, ten ho popadl a zlostně odkráčel.

O pár vteřin později Langdon uslyšel, jak výtah začal klesat.

KAPITOLA 48

Sotva Michaelu Harrisovi padl zrak na dveře Sašina bytu, pomyslel si, kolikrát už tady stál plný studu, a v duchu si přísahal, že tohle je už doopravdy jeho poslední návštěva.

Zhluboka se nadechl a hlasitě zaklepal. Žádná odpověď. Zkusil vzít za kliku a zjistil, že je odemčeno.

Na tom není nic zvláštního. Očekává mě.

„Sašo?“ zavolal a vstoupil do bytu. „Jsem tady!“

V chodbě se však objevili jen Harry a Sally a vydali se k němu. Harris vstoupil dovnitř a zavřel dveře, aby se kočky nedostaly ven.

„Sašo? Pane profesore Langdone?“

Ticho.

Harris zmateně prošel chodbou a vstoupil do kuchyně. Uviděl tři připravené hrnky a páru stoupající z konvice.

Zvláštní. Že by odešli?

Právě když se začal otáčet zpátky k chodbě, zavrzala za ním parketa a středem zad mu náhle projel mocný pulz elektřiny. Harris, rázem paralyzovaný, klesl na kolena, převrátil se dopředu a padl na zem.

Na několik vteřin měl v hlavě prázdno, v uších mu zvonilo a svaly měl ztuhlé v křeči. Když se pomalu začal probírat, okamžitě si uvědomil, že za ním někdo vystoupil z malé spíže a použil na něj taser.

Co se stalo se Sašou a Langdonem?!

„Sa– šo!“ pokusil se ji zavolat, ale téměř ho nebylo slyšet.

„Saša tě neslyší,“ pronesl nad ním hluboký hlas. „Tam, kde teď je, rozhodně ne.“

To ne. Než se Harris stačil převalit a pohlédnout na útočníka, ucítil, jak se mu hroty paralyzéru ostře zaryly do kůže vzadu na krku.

Následoval oslnivý záblesk… a pak jeho svět kompletně potemněl.

***

Golem stál nad ochromeným tělem Michaela Harrise, ležícím na břiše na dřevěné podlaze. Paralyzér Vipertek svalnatého muže připravil o vědomí. Golem se nad ním rozkročil, sklonil se, vytáhl těžký igelitový pytel, který našel ve spíži, a přetáhl ho Harrisovi přes hlavu. U krku ho pevně utáhl a odřízl tím muži přísun kyslíku.

O tři minuty později Golem sevření uvolnil.

Prakticky netrpěl.

Za to by byla Saša vděčná. Golem ji prozatím zamkl a hodlal ji držet stranou všeho, dokud nebude připravený ke svému poslednímu kroku.

Sotva se napřímil, ucítil, jak se v něm sbírá Éter, jako tomu ve chvílích fyzické námahy bývalo často. Rychle sáhl po kovové tyčce, kterou nosil za všech okolností při sobě.

„Ně sejčas,“ zašeptal a přejel si tyčkou po hlavě. Teď ne.

Éter musí počkat. Teď bylo třeba dokončit dílo v tomhle světě. Nechal mrtvolu ležet na podlaze, odešel vyhodit igelitový pytel do koše a pak se odebral ke stolku v chodbě, kde se posadil a začal psát.

K dispozici tu měl jen štos Sašiných dopisních papírů, na nichž byla natištěná koťátka. Přesto na jeden z nich sepsal krátký vzkaz a zalepil ho do koťátkové obálky.

Tu adresoval tučným písmem přímé nadřízené Michaela Harrise.

Velvyslankyni USA Heide Nagelové

Než odešel, položil obálku na nehybné tělo amerického atašé. Potom vyšel ze dveří, nechal za sebou odemčeno a zamířil domů.

KAPITOLA 49

Vyhlídkovou plošinu Petřínské rozhledny bičovaly ostré poryvy větru a Langdon, který tu teď osaměl, se opřel o zábradlí. Zrak sice upíral na sněhem poprášené město, v duchu však viděl něco docela jiného než Prahu; viděl onen snímek, který mu Katherine dnes ráno poslala.

„Eidetická“ vzpomínka byla pro Langdona prakticky totéž, jako by měl objekt v tu chvíli přímo před očima. Jeho eidetická paměť – jejíž označení se odvozovalo z řeckého eidos, což znamená „viditelná podoba“ – dokázala původní vstup reprodukovat zcela přesně a úplně.

Na obrázku, který mu Katherine poslala, byl zřejmě screenshot jejího vlastního telefonu. Na displeji svítil řetězec znaků.

Prastarý jazyk poznal Langdon okamžitě, nedokázal však pochopit, co dělá na Katherinině mobilu.

Poslala mi něco… v enochejštině?

Enochejštinu, často přezdívanou „jazyk andělů“, údajně objevili právě zde v Praze v roce 1583 dva samozvaní angličtí mystici, John Dee a jeho partner Edward Kelley. Mělo prý jít o jazyk, jímž se média mohou dorozumívat s dušemi a „získávat moudro z onoho světa“.

Katherine o existenci enochejštiny věděla jen díky tomu, že jí o ní zrovna včera pověděl Langdon. Když se procházeli místními ulicemi, zahlédli plakát, který zval na výstavu nazvanou Výroba zlata a výměna manželek a byl kromě chytlavého textu ozdobený enochejskými symboly. Katherine se Langdona zeptala, co ty znaky znamenají, a on jí vylíčil ponurý příběh obou středověkých Angličanů a jejich vášně pro alchymii, výměny manželek a rozmlouvání s anděly jejich vlastním zvláštním jazykem – enochejštinou –, mystickou řečí světa duchů.

„Dee s Kelleym byli téměř jistě šarlatáni a oportunisti,“ vysvětlil jí Langdon, „ale ve své době byli hodně žádaní, najal si je dokonce i císař Rudolf II., aby požádali anděly, ať mu pomáhají moudře rozhodovat v politických záležitostech.“

„Zkusil to už někdo z dnešních politiků?“ zeptala se s úsměvem.

„Není to nijak těžké,“ odpověděl Langdon. „Existuje dokonce enochejská aplikace, kterou si můžeš nahrát do telefonu.“

„Renesanční appka pro komunikaci se záhrobím?!“ zvolala Katherine a rozesmála se.

Langdon si vzal její telefon a zmíněnou bezplatnou aplikaci do něj stáhl. „Tak, teď můžeš posílat vzkazy do jiné dimenze i ty.“

„To je naprosto absurdní.“

„Absurdní?“ uculil se Langdon. „Že bychom konečně objevili mystickou představu, kterou nejsi ochotná přijmout?“

„Ohromně vtipné, pane profesore.“

Langdon ji políbil na tvář. „Ty jsi tak roztomilá, když jsi cynická.“

Teď, rozechvělý zimou na vrcholu Petřínské rozhledny, usoudil, že Katherine použila právě tuhle enochejskou aplikaci k překladu nějakého vzkazu a pak mu e-mailem poslala screenshot.

Ale proč? Jenom tak z legrace?

Jemu ovšem zpráva v jazyce onoho světa, tady na kopci plném duchů, kde zrovna pátral po zmizelé ženě, nepřipadala legrační ani trochu. Na druhou stranu bylo možné, že vůbec nešlo o žert, a Katherine svůj vzkaz zakódovala, aby mu nikdo cizí neporozuměl. Problém byl v tom, že vzkaz mohl snadno dešifrovat kdokoli s enochejským slovníkem nebo aplikací.

Langdon si znovu vyvolal obraz z paměti.

Překlad z enochejštiny do angličtiny se ve skutečnosti prováděl trapně jednoduchou substitucí znaku za znak. Langdonovi vždycky připadalo nanejvýš podezřelé, že mystický jazyk objevený britskými jasnozřivci je vlastně jen obyčejnou transliterací angličtiny.

Sám znal enochejský „klíč“ nazpaměť, a tak mu k transliteraci, tedy převedení znaků z Katherinina vzkazu na anglická písmena, stačilo pár vteřin.

Zpráva, kterou získal, však nedávala příliš smysl.

LXXEDOK

Langdon se nad tím podivným řetězcem znaků zamyslel. Začátek – LXX – připomínal římské číslo 70, ale zbytek – EDOK – nedával žádný smysl a ani jejich spojením – 70EDOK – nezískal nic srozumitelného.

Ať se mi Katherine snažila sdělit cokoliv, tohle to není.

Bohužel, pokud při zápisu udělala nějakou chybu, nemohla ji sama odhalit, protože viděla pouze ty symboly, které mu poslala.

Bezradně se zahleděl na porost pod sebou a snažil se rozhodnout, co má teď udělat. Právě v tu chvíli se ze stromů zvedlo ohromné hejno ptáků, všichni začali stoupat a pak přesně v témže okamžiku změnili směr, jako by celé hejno byla jedna bytost.

Vesmír se mi vysmívá, usoudil Langdon při pohledu na beztvarý oblak opeřenců vlnící se po nebi. Katherine zkoumala synchronizovaný pohyb špačků a označila ten jev za vědecký důkaz existence neviditelného spojení mezi živými bytostmi.

„Samostatnost je iluze,“ řekla Jonasovi loni na jejich společném obědě a pak mu pustila hypnotické video, na němž byly pohyby hejna špačků natočené. „Tomuhle jevu se říká synchronní chování a objevuje se všude v přírodě.“

Ukázala jim několik krátkých videí: kilometr dlouhé hejno modrých rybek, které všechny zatáčely doleva a doprava v dokonalém souladu; nekonečné stádo migrujících gazel, které hopsaly v jednotném rytmu; roj světlušek blikajících v přesně stejných intervalech; hnízdiště mořských želv, kde se všechna mláďata začala klubat v rozmezí několika vteřin.

„Neuvěřitelné,“ vydechl Faukman.

„Nikdy nad tím nepřestanu žasnout,“ přikývla Katherine. „Někteří tradiční vědci tvrdí, že synchronní chování je ve skutečnosti jen iluze, že tyto organismy prostě reagují jeden na druhý tak rychle, že prodlevu nejsme schopní postřehnout.“ Pokrčila rameny. „Bohužel dvě vysokorychlostní videokamery s atomovými hodinami umístěné jedna před hejnem ryb a druhá za ním ukázaly, že jejich údajná reakční doba je kratší, než kdyby si signál předávaly rychlostí světla.“

„A sakra,“ uklouzlo Langdonovi.

„Přesně tak,“ usmála se Katherine. „To se v našem současném modelu fyziky a reality nesmí stát. Já místo toho tvrdím, že existuje úhel pohledu, z jehož perspektivy tenhle jev nijak zázračný není. Pokud budeme hejno špačků brát nikoli jako množství samostatných ptáků, ale jako jeden ucelený organismus, potom synchronní chování dává dokonalý smysl. Špačkové se pohybují jako jeden, protože jeden jsou… jeden propojený systém. Žádné samostatné organismy. Stejně jako jednotlivé buňky ve vašem těle, které dohromady tvoří jeden integrovaný celek, jímž jste vy.“

Faukman se tvářil fascinovaně.

„Věřím, že to samé platí i pro každého z nás lidí,“ pokračovala vzrušeně Katherine. „Mylně si sami sebe představujeme jako izolované jedince, zatímco ve skutečnosti jsme součástí mnohem většího organismu. Cítíme-li osamělost, je to proto, že nevidíme pravdu – jsme ve skutečnosti integrovaní do kompletního celku. Samostatnost je naše sdílená iluze.“

Dotkla se tabletu. „Ale nemusíte věřit mně. To říká jeden z největších géniů v dějinách.“ Na obrazovce se objevil citát Alberta Einsteina.

Člověk je součástí celku, jemuž říkáme „vesmír“…

Vnímá sám sebe, své myšlenky a pocity

jako něco odděleného od všeho ostatního,

což je jakýsi optický klam jeho vědomí.

Tento klam se stává naším vězením.

„I ten největší vědec, který kdy žil,“ prohlásila Katherine, „zastával názor, že nás naše vědomá mysl klame a vede nás k tomu, abychom viděli rozdělenost tam, kde je ve skutečnosti pouze jednota.“

Langdonovi se vybavilo, že Leonardo da Vinci tvrdil totéž. Uvědomme si, že všechno je propojeno se vším ostatním.

„A v podobném duchu se vyslovovali spirituální proroci ve všech érách lidských dějin,“ pokračovala Katherine. „Dnes se rostoucí počet kvantových fyziků rovněž začíná přiklánět k víře ve vzájemnou propojenost všech věcí… a všech lidí.“ Usmála se na Faukmana. „Připouštím, že je těžké představit si naše propojení se světem, který nevidíme, ale věřte mi, budoucí generace to pochopí. Jednou nahlédneme, že naše vnímání sebe sama coby samostatné bytosti bývalo největší sdílenou iluzí lidstva.“

„A vaše experimenty?“ zeptal se Faukman. „Ty, o kterých nám nechcete povědět? Ty tuhle propojenost potvrzují?“

Katherine se usmála a v očích jí zajiskřilo vzrušením. „Pánové, výsledky těchto experimentů nám nejen připomenou, že jsme všichni propojení. Zároveň nám ukážou cestu ke zcela novému chápání reality a lidských možností.“

V tom okamžiku vytrhl Langdona ze zadumání pronikavý pištivý zvuk. Rázem byl zpátky ve studeném větru na Petřínské rozhledně a v první chvíli si pomyslel, že výtah znovu začal stoupat vzhůru. Když však sklonil zrak, uviděl, že na parkovišti pod věží právě smykem zastavil černý vůz. Působil zlověstně povědomě a nápis na dveřích to potvrzoval.

ÚZSI.

Zpoza volantu vyskočil muž v uniformě a rozeběhl se přes parkoviště k rozhledně. Langdon na tu dálku nerozeznával jeho obličej, ale svalnatá postava dávala dobře tušit, o koho jde.

Nemluvě o té velké pistoli, kterou svíral v ruce.

KAPITOLA 50

Poručík Pavel vrazil do návštěvního centra pod Petřínskou rozhlednou s pistolí v ruce.

„Kde je ten Američan?!“ rozkřikl se na zaměstnankyni za pultem.

Vyděšená žena o krok ustoupila a upustila stoh brožurek, které se právě chystala na pult vyskládat. Když jí Pavel Langdona popsal, namířila prstem nad hlavu. „Šel nahoru!“ odpověděla ustrašeně.

Pavel slyšel, že se kabina ve výtahové šachtě pohybuje a vrzání zní čím dál hlasitěji. Jede dolů. Vstup na schodiště byl uzavřený. Výborně.

Výtah zacinkal, Pavel se rozkročil a pozvedl pistoli. Když se však dveře otevřely, zjistil, že míří na mladého Inda s Indkou, kteří při spatření jeho zbraně hned uskočili hlouběji do kabiny.

„Ven!“ přikázal Pavel.

Jakmile dvojice odběhla, sám skočil dovnitř a zabodl prst do jediného tlačítka – nahoru. Kapitánova pistole, kterou držel v ruce, byla nabitá a odjištěná.

Cestou vzhůru kroužil po těsném prostoru jako divoká šelma, a když se výtah konečně s několika otřesy zastavil a otevřely se dveře, Pavel z nich vyletěl jako na pružině. Pistoli držel napřaženou, prst na spoušti, otáčel se zleva doprava a prohlížel vyhlídkovou plošinu. Nikde nikdo. Protože plošina skýtala jedinou možnost úkrytu, Pavel oběhl výtahovou šachtu na opačnou stranu. Kupodivu ani tady nikoho nenašel. Rozeběhl se dál a za okamžik se ocitl zpátky před výtahem, odkud před okamžikem odstartoval.

Dveře byly dosud dokořán. A kabina prázdná.

Kam sakra zmizel?!

Pavel se zarazil a sklonil pistoli.

Na vyhlídkové plošině nebyla živá duše.

Tepání v jeho lebce následkem fyzické námahy zesílilo a společně s tím ho zaplavila nová vlna hněvu. Vítr tu hlasitě fičel, ale přes jeho naříkavé skučení uslyšel Pavel ještě něco – pravidelné rány kdesi pod plošinou. V prvním okamžiku ho napadlo, že tam nějaký dělník buší do kovové podpěry, ale na to byl rytmus příliš rychlý a zběsilý.

Pak mu to došlo.

Cedule NEVSTUPOVAT na vrcholu točitého schodiště ležela shozená na zemi a na schodech byly čerstvé šlépěje.

Chyba, profesůrku.

Pavel skočil do kabiny výtahu právě ve chvíli, kdy se dveře začaly samy zavírat. I kdyby se Langdonovi riskantní sestup podařil, aniž by někde přepadl přes zábradlí, dole nebude mít kam jít.

***

Dvacet metrů pod vyhlídkovou plošinou právě Langdona jímala hrůza z toho, že udělal osudovou chybu. Řítil se ozlomkrk po úzké spirále schodiště, hlasitě dupal po kluzkých schodech a v mokasínech s hladkou podrážkou při každém kroku hrozilo, že mu podjede noha. Slyšel, jak se výtah kdesi nad ním dal znovu do pohybu a s hlasitým skřípáním začal klesat šachtou, kterou on sám právě obíhal kolem dokola.

Přidej, Roberte.

Dlaněmi klouzal po kovovém zábradlí po obou stranách zrádného schodiště, aby se v případě nutnosti stačil zachytit, jenže v rukou následkem zimy rychle ztrácel cit. Výtah, který mu vrzal nad hlavou, ho zjevně doháněl a Langdon začínal silně pochybovat, jestli dokáže v závodě dolů zvítězit. I remíza by nahrála Pavlovi; poručík měl pistoli a Langdonovi cosi našeptávalo, že úder do hlavy, který Pavel utrpěl, příliš neposílil jeho zdrženlivost.

Kam bych vůbec utekl? Zjevně je připravený mě bez váhání zastřelit.

Jedinou možnost, kterou viděl, představoval park za návštěvním centrem. Jenže aby se do něj dostal, musel by proběhnout budovou a uniknout z ní dřív, než se otevřou dveře výtahu.

Jen o pár vteřin později si uvědomil, že prohrál.

Zatímco dusal po schodišti, výtahová šachta přímo vedle něj se otřásla a zaznělo z ní nezaměnitelné skřípání značící, že tudy právě projíždí kabina.

***

Poručík Pavel vrazil do návštěvního centra jako býk do arény. Zaměstnankyně a mladí Indové se choulili na jedné straně.

„Kde je?!“ rozkřikl se Pavel. „Ten Američan! Kde?“

Vyděšená zaměstnankyně zavrtěla hlavou a pokrčila rameny.

Dobře, pomyslel si Pavel. Jsi pořád nade mnou.

Přešel pod točité schodiště, namířil pistoli do prázdna a čekal na Langdonův příchod. Po deseti vteřinách si však uvědomil, že je nad ním až moc velký klid. Dupání Langdonových nohou ustalo.

Hrobové ticho.

A pak uslyšel přímo nad hlavou hlasitý úder.

***

Přistání na střeše návštěvního centra bylo tvrdší, než Langdon očekával. Poté, co se zastavil v místě, kde schodiště vstupovalo do budovy, sevřel pevně zábradlí, odrazil se a přehoupl nohy do prázdna. Trup následoval za nimi a v příštím okamžiku Langdon ne zrovna elegantně přistál na mírně svažité střeše.

Převalil se na břicho, sklouzl až k okraji, přelezl nohama napřed přes okap a dopadl z nevysoké střechy na zem za budovou. Předpokládal, že jeho amatérské gymnastické cvičení neušlo uvnitř pozornosti, proto nemarnil čas, vrhl se mezi stromy a pádil od rozhledny, jak nejrychleji dokázal.

Neuběhl ještě ani třicet metrů, když uslyšel, jak Pavel řve a pouští se zasněženým parkem za ním. To byla rychlost. Langdon doufal, že si vytvoří větší náskok. Zároveň litoval, že na nohou místo mokasínů nemá raději běžecké tenisky.

Zatímco sprintoval mezi stromy, narůstal v něm znepokojivý pocit, že celá ta věc s Petřínskou rozhlednou byla léčka. Sotva pár minut po jeho příjezdu se tu objevil ÚZSI. Napadlo ho, jestli mu ten vzkaz nemohl nechat sám Pavel. Snažil se mě izolovat, aby mě mohl zastřelit? To mě vážně chce někdo vidět mrtvého?!

Mám Katherine. Přijď k Petřínské rozhledně.

Katherine tady evidentně není a nezdálo se pravděpodobné, že tu vůbec kdy byla. Nic mu nedávalo smysl – včetně toho Katherinina vzkazu v enochejštině.

LXXEDOK?

Co se mi snaží sdělit?!

Nedaleko před sebou uviděl volné prostranství s několika místními atrakcemi – kolotočem, poníky, růžovou zahradou a kapličkou. Vyběhl zpod stromů a dál se pustil po štěrku, vděčný za jistější povrch pod nohama, zároveň však za sebou slyšel těžké dusání svého pronásledovatele.

Minul stáj a zahradu a pokračoval ke kapli, jejíž střešní kupole byla historicky symbolem útočiště, nicméně visací zámek na dveřích kaple hovořil jinak. Langdon stále v plném trysku přehlédl prostranství, zda by tu nenašel nějaký jiný úkryt. Před sebou viděl tři budovy a okamžitě dospěl k rozhodnutí.

První dvě – kaple Kalvárie a kostel svatého Vavřince, obě součásti cíleného pokřesťanštění petřínského vrchu – budou v tuto hodinu nejspíš zamčené. Třetí budovou byl kýčovitý, sytě žlutý pohádkový hrad, na jehož věžičkách nad hradebními zdmi vlály praporce s pestrými erby. Za falešným padacím mostem právě muž ve středověkém kostýmu vytahoval železnou mříž – hrad podle všeho zrovna otevíral. Nad vstupem visel transparent s nápisem: VÍTEJTE/WELCOME.

Někdy nám vesmír sám ukáže cestu, pomyslel si Langdon.

Ať už transparent byl, či nebyl kosmickou nápovědou, kudy se dát, Langdon beztak neviděl jinou možnost úkrytu. Rychlé ohlédnutí přes rameno mu potvrdilo, že Pavel už také vyběhl zpod stromů na opačném konci prostranství a svou ztrátu o něco stáhl. Langdon ještě přidal, přesprintoval falešný padací most a kolem vylekaného vrátného vpadl do nevelkého předsálí, kde nad prázdnou pokladnou visela cedule s českým nápisem: ZRCADLOVÉ BLUDIŠTĚ.

Langdon neměl ponětí, co ta slova znamenají, ale na tom nezáleželo; v předsálí se nacházel jediný turniket, který zahrazoval podle všeho jediný vstup do nitra hradu – úzký klenutý průchod do ztemnělé chodby.

Odpusť mi, Popelko, pomyslel si Langdon, přehoupl se přes turniket a vběhl dovnitř. Pokračoval kamennou chodbou, odbočil ostře doleva a vpadl do lesknoucího se šestiúhelníkového sálu. Okamžitě se zarazil, dočista ohromený tím, co spatřil.

Co to…?!

Stálo tu v kruhu šest mužů, v pravidelných rozestupech kolem Langdona, a všichni zírali přímo na něj.

Co bylo ještě podivnější, všech těchto šest mužů byl Robert Langdon sám.

Okamžitě mu došlo, co znamenal ten nápis na ceduli, a hluboce zalitoval, že se nerozhodl jinak.

KAPITOLA 51

Nafialovělá záře v Golemově bytě působila po té násilné epizodě s Michaelem Harrisem konejšivě. Golem se v rychlosti osprchoval, vzal si župan a teď mlčky klečel ve své ztemnělé svatyni – posvátné místnosti, v níž měl oltář zasvěcený jí.

Hold ženě, k jejíž ochraně jsem se zrodil.

Vkleče rozškrtl sirku a zapálil tři votivní svíčky naaranžované mezi suchými okvětními lístky na stole. Když se mihotavá světélka rozzářila jasněji, pozvedl zrak k fotografii pověšené nad oltářem.

Láskyplně se usmál na její obličej.

Jsem tu, abych tě střežil, a ty o mně přitom vůbec nevíš.

Saša Vesna měla výrazné slovanské rysy, po ramena dlouhé blond vlasy a přeražený nos. Nebyla vyloženě krásná, v Golemových očích se s ní však žádná jiná žena nemohla měřit.

Jsem tvůj ochránce, Sašo.

Přestože o tom sama nevěděla, jejich duše se střetly před mnoha lety v onom ruském psychiatrickém ústavu, ve chvíli děsivého násilí. Saša byla sama a nechráněná a právě ji nelítostně mlátila zlovolná noční sestra Malvina, když vtom se v místnosti objevil Golem, který už sestřino týrání nedokázal déle snášet. V záchvatu hněvu se rozhodl zasáhnout, s brutální silou se po sestře ohnal a zlámal jí vaz.

Saša byla naštěstí v tu chvíli v bezvědomí a nikdy se nedozvěděla, co přesně se té noci seběhlo. Golem se nezpozorován tiše stáhl zpátky do tmy, v té chvíli se však jejich dvě duše natrvalo propojily a on si přísahal, že ji bude chránit.

Tu noc, kdy jsem jí zachránil život, tu noc jsem se stal jejím strážcem.

Před tímto soucitným činem býval jen prázdnou schránkou, přízračnou duší. Ale v onom okamžiku, skoro jako by do něj udeřil blesk energie z jiného světa a zažehl v něm nový život, Golem okamžitě pochopil, kým je a jaké povahy je jeho mystické spojení se Sašou.

Jsem její anděl strážný.

Ona je jediný smysl mého života, mého utrpení, mého bytí.

A přece se o tom nesmí nikdy dozvědět.

Do dnešního dne neměla Saša nejmenší ponětí, že Golem vůbec existuje, natož že zasahuje do jejího života, sleduje ji ze stínů, ochraňuje její nevinnou duši před neúprosnými hrůzami světa.

Brigita Gessnerová zneužívala její tělo a mysl. Michael Harris naproti tomu zradil její srdce – což je ta nejkrutější zrada ze všech.

„Michaele…“ zašeptal Golem před pouhými dvaceti minutami, když bezvládného muže chytil za krk, aby mu mohl pevně utáhnout igelitový pytel přes hlavu. „Tvoje zrada byla ze všech nejhorší. Díval jsem se, jak zneužíváš Sašiny osamělosti. Díval jsem se, jak s ní léháš v posteli, objímáš ji, předstíráš, že ji miluješ.“

Golem bez sebemenší výčitky zesílil sevření, cítil, jak se konečky jeho prstů zarývají do Harrisovy kůže.

„Až se Saša dozví o tvojí smrti, zlomí jí to srdce,“ zašeptal, „nebude to ale nic ve srovnání s tím, jak by se cítila, kdyby se dozvěděla pravdu – že jediný muž, kterého kdy milovala, ji jenom využíval… podváděl ji… špehoval.“

Jak tep v mužově krku slábl, Golem z vlastní opakované zkušenosti se smrtí věděl, že Michael Harris právě teď opouští své tělo, vznáší se v téže místnosti a sleduje svůj vlastní skon.

Golem pozvedl zrak ke stropu a oslovil Harrise přímo. „Je to ještě dítě, Michaele. Opustili ji rodiče… žila zavřená v ústavu… nechala se tou zrůdou nalákat do Prahy. Všichni v jejím životě ji zradili… kromě mě!“

Když z Harrisova těla unikly poslední zbytky života, Golem se sklonil a chladně mu zašeptal do ucha tatáž slova, která mu šeptala Saša, když Harris usínal v její náruči. „Spokojnoj noči, milyj.“

Tato část Golemova plánu vyšla přesně, jak měla. Dostal Michaela Harrise o samotě na příhodné místo. Saša byla v bezpečí. A toho amerického profesora, Roberta Langdona, poslal pryč. Langdon si nezasloužil zemřít, jeho přítomnost v Sašině bytě by však Golemovi znemožnila odpravit Harrise. Proto musel Golem improvizovat a zanechal pod Sašinými dveřmi vzkaz, díky němuž se Langdon okamžitě vydal hledat Katherine Solomonovou.

Na Petřínské rozhledně ji samozřejmě nenajde.

Je docela dobře možné, že ji nenajde nikdy, pomyslel si Golem, když si vybavil, co mu včera večer prozradila Gessnerová, zatímco jí tělem proudil ledový fyziologický roztok.

„Katherine nemá ponětí, v jakém je nebezpečí…“ vypravila ze sebe v bolestech Gessnerová. „Lidi, pro které pracuju… ti se nezastaví před ničím, aby ji umlčeli.“

KAPITOLA 52

Stadion MetLife stojí několik kilometrů jižně od letiště Teterboro ve čtvrti East Rutherford v New Jersey a je to jeden z nejvýdělečnějších stadionů na světě. Sídlí tu týmy amerického fotbalu New York Giants a New York Jets a stadion je od samého počátku koncipovaný k neustálým proměnám, takže pravidelně každý týden střídá transparenty, loga i osvětlení z modré barvy Giants na zelenou barvu Jets podle toho, který z domácích týmů se chystá hrát.

Dnes v noci působil prázdný stadion tyčící se po Faukmanově pravici jaksi cize – jako nějaká temná mateřská loď opuštěná uprostřed rozlehlého parkoviště. Faukman pohlédl do zpětného zrcátka, aby se ujistil, že ho nikdo nepronásleduje, a pak s ukradeným SUV sjel ze silnice číslo 17, odbočil za stadion a zaparkoval na jednom z bezmála třiceti tisíc volných míst.

Zadrž na minutku, Jonasi. Zamysli se.

Řítil se s vozem téměř stopadesátkou a nervy měl napjaté k prasknutí. Tenhle okamžik klidu nabízel vítaný oddech, obzvlášť na vyhřívané sedačce, z níž jeho tělo konečně začalo nasávat kýžené teplo.

Usazený na liduprázdném parkovišti zkontroloval telefon. Dělalo mu starosti, že mu Langdon ještě nezavolal zpátky. Touhle dobou už musí být vzhůru, v Praze je devět ráno. V historii zmeškaných hovorů však měl jen několik telefonátů z IT oddělení nakladatelství, což v tuto hodinu mohlo znamenat jedině to, že ho shání ten kluk z ochrany dat, Alex.

Faukman ťukl na tlačítko, aby vytočil jeho číslo, v naději, že mladík mezitím získal nějaké informace, které by na tohle všechno mohly vrhnout trochu světla. Povědomý hlas Alexe Conana se ozval po prvním zazvonění.

„Pane Faukmane! Kam jste se poděl? Jste v pořádku?!“

V pořádku nejsem ani omylem, hochu.

„Musím vás varovat,“ pokračoval hned jedním dechem Alex. „Ti hackeři, co smazali ten váš rukopis… myslím si, že můžou být vážně nebezpeční.“

No nekecej, pomyslel si Faukman a mimoděk si položil dlaň na bolavé břicho, kam dostal ránu pěstí. „Dospěl jsem ke stejnému zjištění, Alexi.“

„A… no… hrozně mě mrzí, že vám to musím říct, ale…“ Mladíkovi se zlomil hlas a Faukman pocítil narůstající paniku.

Co mi musíš říct?

„Já… myslím si, že možná zabili jednoho z vašich autorů.“

Redaktor upřímně doufal, že se přeslechl.

Zatímco mu mladík líčil, co se mu podařilo zjistit, Faukman šokovaně poslouchal a dělalo se mu mdlo.

***

Kilometr od stadionu MetLife dva agenti – Auger a Chinburg –, kteří v bezpečné vzdálenosti sledovali pohyb Faukmanova telefonu, právě zaparkovali v jedné poklidné rezidenční ulici East Rutherfordu. Poslouchali na iPadu Faukmanův telefonát.

To, co se z něj dozvěděli, vyplašilo i je.

Jeden z těch amerických autorů přišel v Praze o život? Byl to Langdon, nebo Solomonová? Zjevně se tam něco pořádně podělalo.

Na druhou stranu jim pan Finch dal jasně na srozuměnou, že získání rukopisu Katherine Solomonové je životně důležité. A Finch všechny své mise dotáhl do konce – za každou cenu.

KAPITOLA 53

Pražské historické Zrcadlové bludiště bylo postaveno v roce 1891 při příležitosti Pražské jubilejní výstavy a dodnes zůstává oblíbeným výletním cílem pro turisty a děti. Přestože ve srovnání s moderními standardy jde o bludiště velmi krátké, může být i tak obtížné jím projít, protože díky svému rozvržení a úhlu zrcadlových stěn působí značně matoucím dojmem.

Robert Langdon se zasekl hned v první místnosti, obklopen panikařícími obrazy sebe sama. Pavel je mi v patách. Během pár okamžiků si povšiml, že jeden obraz je o trochu menší než ostatní, a vyrazil tím směrem – zjistil, že tohle zrcadlo stojí o kus dál a nachází se před ním umně maskovaná mezera, za níž se zrcadlová chodba rozbíhala v obou směrech.

Doleva, nebo doprava? zamyslel se Langdon. Tohle nahodilé hádání v bludištích mu bylo vždycky proti srsti. Ve světě, který upřednostňuje pravou ruku, si podle statistik většina lidí, stojí-li před volbou, zda se pustit vpravo, či vlevo, vybere cestu doprava, a proto si tvůrci bludišť obvykle dají záležet na tom, aby vás první odbočení vpravo uzavřelo do nekonečného okruhu.

Langdon se tedy vrhl doleva. Zároveň položil pravou ruku na stěnu a nechal konečky prstů zlehka klouzat po zrcadlech. Nikdy neztrať kontakt se stěnou.

Tenhle trik se naučil už jako malý kluk, díky své vášni pro řeckou mytologii a báji o slavném Mínótaurově labyrintu na Krétě. Dvojbřitá sekera labrys byla symbolem volby, a právě možnost volit si vlastní cestu činila z Labyrintu tak zapeklitý problém. Mazaní Mínójci se však tohoto břemene zbavili strategií jedné ruky na stěně; člověk zavřený v labyrintu nemusel nad ničím přemýšlet, šel prostě tam, kam ho ruka vedla. Tato strategie sice nezaručovala nejkratší cestu, garantovala však, že se nikde neocitnete dvakrát před týmž rozhodnutím, což vedlo k rychlejšímu úniku a v jejich případě k záchraně života před Mínótaurem.

Když Langdon dospěl na další křižovatku, nezdržoval se přemýšlením a s rukou nadále položenou na zrcadlo odbočil rovnou doprava, odhodlaný jít tam, kam ho ruka povede. Stejným způsobem pokračoval dál a postupoval hlouběji do bludiště.

Slyšel, jak Pavel tápe chodbičkami kdesi poblíž, a chvílemi jako by ho od poručíkova hlasitého funění dělila jen tloušťka zrcadla. Langdon sám postupoval co nejtišeji, neboť si uvědomoval, že pokud se při svém prvním rozhodnutí pustit se vlevo zmýlil, pak ho strategie pravé ruky na stěně nakonec dovede zpátky do téže chodby, jen v opačném směru, dost možná přímo Pavlovi do náruče.

Vtom však vpadl do další větší místnosti, kde byla zrcadla všelijak pokřivená a pokroucená, jako ta v pouťovém domě smíchu. Několik z nich stálo osamoceně, což narušovalo jeho strategii s rukou na stěně. Slyšel teď agenta ÚZSI strašidelně blízko, a zatímco si tuto novou místnost prohlížel, všiml si na vzdáleném konci chodby nezaměnitelné našedlé záře. Denní světlo! Pustil se stěny a rozeběhl se za světlem.

Nestihl se k němu však dostat.

Najednou se po jeho pravici vynořila mohutná Pavlova postava. Sotva se jejich zraky setkaly, Pavel pozvedl pistoli a namířil Langdonovi přímo na prsa.

„Počkejte!“ zaječel Langdon, zarazil se na místě a zvedl ruce nad hlavu.

Ale Pavel stiskl spoušť.

Pistole zahřměla a Langdon se zapotácel. Očekával náraz projektilu, ale místo toho se ozvalo řinčení rozbitého skla. Pavlův obraz se mu rozplynul před očima.

Kdesi nedaleko poručík zařval vzteky.

Langdon neztrácel čas hloubáním, jaká spletitá sada odrazů vytvořila iluzi, že se s Pavlem ocitli tváří v tvář, a znovu se rozeběhl. Pustil se rovnou k tomu našedlému otvoru a málem narazil do dalšího zrcadla. Až v posledním okamžiku si uvědomil, že jde také o odraz, a teď viděl, že skutečný východ má jen kousek po levici. Konečně byl venku na světle.

Prodloužil krok a uháněl po dlážděném chodníku pryč od hradu. Za sebou uslyšel další rány a tříštění skla. Tři výstřely. Poručík se zjevně rozhodl, že si vytvoří vlastní východ.

Chodník zatáčel hlouběji do sadu a Langdon plnou rychlostí minul hlouček postarších turistů, kteří tudy stoupali nahoru. V prvním okamžiku si pomyslel, že snad vyšlapali celý kopec, ale pak uviděl, odkud ve skutečnosti jdou. Před sebou měl malou omítnutou budovu, od které vybíhaly strmě klesající koleje. Na nich stál jediný vagon, nakloněný pod znepokojivým úhlem.

Petřínská lanovka.

Langdon jí ještě nikdy nejel, ale připadalo mu, že teď není špatná chvíle to vyzkoušet. Sotva celý zadýchaný doběhl k vagonu a vklouzl dovnitř, dveře se zavřely. Vagon začal klesat a Langdon si uvědomil, že rozhodnutí vběhnout do zrcadlového bludiště mu možná přece jen zachránilo život.

Tak měl vesmír nakonec asi pravdu.

***

Golem si natáhl na hlavu gumovou divadelní pleš a vyndal kbelík s mokrým vltavským jílem, který měl trvale schovaný v koupelně pod umyvadlem. Zanořil ruku pod vodu a nabral hrst hebké, mokré hlíny. S obřadnou péčí ji začal v tlusté vrstvě roztírat po gumovém návleku a následně i po obličeji, až zakryl všechno kromě očí.

Teprve potom, co měl celou masku hotovou, sáhl do šuplíku a vyndal z něj střep reflexního skla – jediné zrcadlo, které doma měl. Pomocí malířské špachtle si pak pečlivě vyryl do čela tři posvátná písmena.

תםא

Pravda.

Pravdu Golem v poslední době poznal v hojném množství.

Už dlouho choval podezření, že Brigita Gessnerová vůbec není ta nezištná, dobročinná duše, za kterou ji považuje Saša. Ve snaze dozvědět se o Gessnerové víc začal neurovědkyni porůznu sledovat, aby lépe porozuměl tomu, co ji k velkorysosti vůči Saše doopravdy motivuje.

Pravda, kterou odhalil, byla nečekaně znepokojivá.

Zvažoval, že by všechno prozradil Saše, ale mohlo by jí to způsobit příliš velké trauma.

Saša zoufale potřebuje mentora, někoho, komu může věřit.

Pravda o Michaelu Harrisovi byla ještě horší. Golem přihlížel, jak pohledný Američan Saše promyšleně nadbíhá, a okamžitě ho prokoukl. Saša však byla příliš naivní na to, aby si uvědomila, že muž jako Harris by o ni zájem nikdy neprojevil.

Teď za svoji proradnost oba zaplatili.

Zatímco si opatrně uhlazoval jíl kolem úst a nosních dírek, s potěšením se oddával vzpomínkám na předešlý večer s Gessnerovou. Nejprve ji sledoval na přednášku Katherine Solomonové, potom do baru ve Four Seasons a nakonec zpátky do její laboratoře, kde ji násilím přemohl a na místě vymyslel děsivě účinnou výslechovou metodu.

Vynucené přiznání Gessnerové vyplnilo zbývající mezery v jeho porozumění – a její zrádné jednání se ukázalo ještě zvrácenější, než se domníval. Odhalila mu totožnost svých vlivných kompliců a také mrazivé podrobnosti ohledně toho, co tu pod Prahou vybudovali.

Práh.

Golem byl bez sebe zlostí. Ihned po odchodu z laboratoře začal spřádat plán. Hlavou projektu byl Američan jménem Finch, jemuž se Gessnerová přímo zodpovídala. Finch vše řídil z bezpečí své londýnské kanceláře a cestoval všemožně po světě.

Nejdřív zničím tvůj výtvor tady v Praze a pak se s potěšením pustím za tebou a dostanu tě, ať jsi kdekoliv.

Gessnerová mu prozradila, kde se to jejich podzemní dílo nachází, bohužel se však ukázalo, že její osobní karta ke vstupu nestačí. Budu potřebovat ještě něco. Už jednou se pokusil to v bastionu U Božích muk získat, bohužel bez úspěchu. Při své druhé návštěvě bude mnohem lépe připravený na cokoliv, s čím by se tam mohl setkat.

Když vyšel z domu na větrnou ulici, cítil, jak vlhký jíl na jeho obličeji rychle usychá a napíná mu kůži. Těžké boty s vysokou podrážkou měl od včerejší noci ještě mokré, ale tomuto nepohodlí nevěnoval pozornost. Jeho nepřátelé se možná dívají a on nesmí riskovat, že ho poznají.

Nyní tu kráčím v podobě svého pravého já.

Cítím sílu této pravdy.

Věděl, že jeho dnešní mise bude vyžadovat mimořádné soustředění. Z toho důvodu si potřeboval doplnit energii návštěvou místa, kde mystická moc Prahy pulzuje nejsilněji. Tam, na posvátném poli mrtvých, Golem poklekne na studenou zem a načerpá sílu od svého jmenovce a idolu – golema, který tu byl dávno před ním.

KAPITOLA 54

Dana Daňková stoupala ke kanceláři americké velvyslankyně a v duchu se hrozila, že je to možná naposledy. Poté, co jí velvyslankyně vynadala kvůli její návštěvě Four Seasons a osobnímu vztahu s Michaelem Harrisem, otočila se na patě a odkráčela.

Nejspíš mě vyrazí, pomyslela si teď Dana a zaklepala.

„Pojďte dál,“ vyzvala ji velvyslankyně, „a zavřete za sebou.“

Dana jí vyhověla a pak se k ní obrátila čelem.

Vystupování Heide Nagelové šlo jako vždy ruku v ruce s jejím oblečením – bylo nanejvýš profesionální. Daně naháněla Nagelová hrůzu i mimo kancelář, a když tady seděla za mahagonovým stolem, po jednom boku americkou, po druhém českou vlajku, působila jako lvice připravená zadávit svoji oběť.

Velvyslankyně se na Danu zahleděla přes brýle na čtení, které vždy nosila nasazené na špičce nosu. „Vypněte si telefon. Položte mi ho na stůl.“

„Chcete mě vyhodit?“

„Měla bych,“ pronesla velvyslankyně. „Ještě uvidíme.“

Dana vypnula mobil a položila ho na stůl.

„Budete mi muset podepsat tohle,“ řekla Nagelová a posunula před ni jakýsi dokument.

Dana se do něj začetla. „Tomu nerozumím.“

„Je to doložka o mlčenlivosti. Znamená to, že o tom, co se vám právě chystám říct, nesmíte nikde mluvit.“

„Jistě, jenom nevím, jestli bych měla něco podepisovat bez –“

„Měl by to nejdřív zkontrolovat Michael?“

Sakra. Nagelová se vždycky uměla trefit přímo do černého. Dana zvedla propisku a dokument podepsala.

„Slečno Daňková,“ spustila poté velvyslankyně, „vaše návštěva ve Four Seasons byla velmi lehkovážná a nešťastná. To, čeho jste tam byla svědkem, neměl nikdo vidět.“

Jo, to mi došlo už z toho, že na mě ta ženská vytáhla bouchačku. „Já vím. Hrozně ráda bych na to zapomněla a prostě pokračovala –“

„Jenže na to nezapomenete, to je jasné. Proto teď nemám na vybranou a musím vám vysvětlit, co se tu děje.“

KAPITOLA 55

Langdon seděl v zadní části téměř prázdného vozu petřínské lanovky, který pomalu klesal po strmém svahu. Byl si poměrně jistý, že Pavlovi unikl, alespoň prozatím, proto zavřel oči, zhluboka si vydechl a zkusil si srovnat v hlavě, co se právě seběhlo.

Ten, kdo ho vylákal k Petřínské rozhledně, zjevně věděl, že Katherine zmizela. Mám Katherine. Langdon nedokázal odhadnout, jestli ten vzkaz byl pravdivý, ale měl čím dál silnější podezření, že jeho hlavním účelem bylo ho izolovat… jeho, anebo možná Sašu.

Přepadly ho výčitky, že mladou Rusku zanechal o samotě a bez ochrany, ačkoliv vzhledem k její srážce s Pavlem měl pocit, že se o sebe dokáže postarat. A má Pavlovu pistoli, připomněl si. Zároveň doufal, že touhle dobou už do bytu dorazil Michael Harris a má snad nějaké informace o Katherine.

Rozhodl se soustředit pozornost na tu jedinou stopu, kterou získal sám – na ten zvláštně zašifrovaný e-mail, který mu Katherine ráno poslala. Ale ani ten nepřinášel žádné vysvětlení. Čirý nesmysl. Znovu si vybavil jeho podobu.

Čistě aby měl jistotu, že se nikde nespletl, provedl transliteraci enochejštiny ještě jednou, ale dostal tentýž nesmyslný řetězec písmen.

Možná si spletla recto a verso? napadlo Langdona, když se snažil přijít na to, proč její vzkaz postrádá sebemenší smysl.

Recto a verso – líc a rub – byly termíny používané ikonografy k označení toho, která strana otevřené knihy se má číst jako první, neboli kterým směrem se čte daný jazyk. Enochejština se četla zprava doleva – podobně jako hebrejština, arabština nebo perština –, opačně než angličtina. Je možné, že mobilní aplikace při překladu text nepřeklopila? Anebo ho omylem obrátila sama Katherine, čímž došlo k dvojímu otočení a chybnému zašifrování?

Langdon provedl transliteraci znovu, tentokrát odzadu, a jeho instinkt mu hned napověděl, že je na správné stopě.

V mysli se mu vynořilo nové slovo.

KODEXXL

KÓD EXXL – tady už se začíná něco rýsovat.

Netušil však, na co by Kód EXXL mohl odkazovat.

Co mi tu uniká? Znovu zavřel oči a zkusil si to slovo představit ještě jednou.

KODEXXL

Vložil jsem mezeru na špatné místo!

Katherine mu nepsala KÓD EXXL… ale KODEX XL.

Tomuhle odkazu Langdon porozuměl hned – stejně jako Katherine. „Kodex XL“ byl naprosto jasnou narážkou na tajemný artefakt, který se nacházel přímo tady v centru Prahy. Dokonce se na něj byli právě včera podívat.

Ďáblova bible!

Historická památka oficiálně známá jako Codex Gigas nebo „Ďáblova bible“ byla záhadná kniha s bizarní – a podle některých strašidelnou – minulostí. Šlo o vůbec největší rukopisnou knihu na světě, o rozměrech zhruba metr krát půl metru a váze úctyhodných sedmdesát pět kilogramů. Obvykle byla umístěna ve Švédské národní knihovně, momentálně ji však mělo k výstavě zapůjčenou pražské Klementinum. Když si ji včera byli s Katherine prohlédnout, Langdon zmínil, že se kodex pyšní více než desítkou různých historických titulů – pročež ho jeden z jeho studentů kvůli zjednodušení z legrace překřtil na „Kodex XL“, s odkazem na jeho nadměrnou velikost.

Zatímco si to vagon lanovky dál šinul z kopce, Langdon si uvědomil, že mu Katherinin chytře zašifrovaný vzkaz vlastně mnoho neprozradil, spíš s sebou přinesl celou řadu nových otázek. Má Katherine strach, že jí někdo čte e-maily? Snaží se mi připomenout něco ohledně té knihy, anebo možná něco, co se včera stalo?

Langdon se v myšlenkách vrátil k výstavě, kterou společně navštívili. Nesmírně cenná Ďáblova bible byla v Klementinu, zhruba kilometr od místa, kde se teď nacházel, zamčená v ohromné neprůstřelné, žáruvzdorné vitríně. Langdon kodex poprvé viděl před mnoha lety ve švédské Kungliga Biblioteket, když se však dozvěděl, že je dočasně tady v Praze, trval na tom, že se na něj s Katherine musejí dojít podívat.

„Codex Gigas doslova znamená ‚gigantická kniha‘,“ vysvětlil jí vzrušeně, sotva k impozantnímu dílu došli. Ukázal na tlustý hřbet. „Má vazbu z dřevěné fošny a tvoří ho přes tři sta stran ručně popsaného pergamenu, vyrobeného z kůží více než sto šedesáti oslů. Stránky jsou pokryté pečlivě vyvedenou kaligrafií a obsahují nejen kompletní latinskou Bibli, ale také různé lékařské texty, dějiny a magické formule, zaklínadla a zaříkání. Dokonce je mezi nimi i složitý exor-cismus –“

„Zadrž, Roberte,“ zarazila ho a s úsměvem mu láskyplně stiskla ruku. „Mě dostalo už těch sto šedesát oslů.“

Langdon její úsměv opětoval. „Jak vidíš, tenhle seminář učím vážně rád.“

Před pouhým měsícem – v rámci kurzu Iluminace: umění středověkých rukopisů – promítl studentům několik slajdů právě z tohoto kodexu, počínaje jeho nejslavnější stránkou.

„Tady máme folio 290,“ oznámil a ukázal studentům bizarní ilustraci rohatého, nemotorně dřepícího ďábla, zcela nahého vyjma bílé bederní roušky, která mu zakrývala intimní partie. „Právě od této stránky je odvozena nejstarší přezdívka knihy.“

„Čert s plínkou?“ zahlaholil jeden z harvardských přeborníků v lakrosu a spolužáci ho odměnili smíchem.

„Těsně vedle, Bruisere,“ pronesl trpělivě Langdon. „Říká se jí Ďáblova bible. Na tomto obrázku je Satan v bederní roušce z hermelínu – což je symbol královské moci.“

„Moment, takže tam je Satan jako král?“ podivila se jedna studentka. „Na stránkách Bible?“

„Bingo – díky za povšimnutí,“ řekl Langdon. „Je to velmi nezvyklá ikonografie. Tento dokument má však zajímavou historii a Satan v ní přímo figuruje. Podle legendy písař, který tuto iluminaci zhotovil, chtěl tímto způsobem poděkovat Satanovi za laskavost. Vypráví se, že tento masivní kodex sepsal jediný mnich během jediné noci a tohoto nesplnitelného úkolu se dokázal zhostit pouze díky tomu, že mu pomáhal sám Satan.“

„Pomůže mi Satan s mojí semestrálkou?“ nadhodil hráč lakrosu.

„Já vás nejspíš umlčím stejně, jako umlčeli toho mnicha,“ opáčil Langdon. „Imurací.“

Z mladíkova nechápavého výrazu si Langdon vyvodil, že se s tímto termínem ještě nesetkal. „Imurace? Ví někdo?“ Rozhlédl se po třídě. „Ne? Moderní soudní systém už imuraci jako trest nevyužívá, protože je příliš krutá. Ten výraz vychází z latinského in murus, což znamená…“ Langdon se odmlčel. „Nikdo neví? Což?“

„Ve zdi?“ zkusil to kdosi.

„Správně. Imurace doslova znamená být zaživa uzavřen ve zdi.“

„Fuj,“ ulevil si někdo další. „Jako v Sudu vína amontilladského.“

„Správně.“ Langdon přikývl, potěšený, že harvardští studenti stále čtou Edgara Allana Poea.

„A to ho zazdili proto, že do Bible namaloval Satana?“ zeptala se jedna studentka.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Langdon, „zazdili ho proto, že porušil řeholní slib celibátu. Vypráví se ale, že než položili poslední cihlu, mnich prosil o slitování a dostal příležitost se vykoupit. Opat kláštera nechal otvor pro poslední cihlu otevřený a mnichovi řekl, že ho propustí pouze tehdy, pokud během jediné noci vytvoří knihu, která bude obsahovat všechno vědění světa.“

„Tomu říkám velkorysá nabídka,“ zamumlal kdosi.

„Ano, jenže ráno,“ pokračoval Langdon, „když se opat vrátil a nakoukl otvorem dovnitř, spatřil vězně usazeného na obřím kodexu. Mnich vysvětlil, že výměnou za knihu zaprodal svou duši ďáblu. Okamžitě ho propustili, především ze strachu, a z Ďáblovy bible se rázem stal artefakt nesmírné ceny. Ve své rané historii byla několikrát ukradena a zase vrácena, až se nakonec stala majetkem cisterciáckých mnichů v Sedlci. Možná jste o nich slyšeli. Proslavili se tím, že po-stavili… tohle.“

Langdon promítl další slajd a všichni ve třídě se jako vždy při této příležitosti otřásli.

„Co… to… je?“ vydechl kdosi.

Na snímku před nimi byl oltář z lidských kostí, nad nímž visel lustr také z lidských kostí a po stranách stály čtyři ohromné pyramidy z lidských lebek a hnátů, to vše v kapli, jejíž stěny a strop zdobily ornamenty opět čistě z lidských kostí.

„Sedlecké osuárium,“ řekl Langdon. „Kostnice. Obsahuje kostry odhadem sedmdesáti tisíc lidí, většinou obětí Černé smrti. Jestli se někdy dostanete do Česka, stojí za návštěvu – je to asi sedmdesát kilometrů od Prahy. Úžasné místo.“

„Absolutní nechutnost,“ namítl někdo.

„Memento mori,“ opáčil Langdon. „Pamatuj, že smrt se blíží… a žij dobře.“

Dále studentům vysvětlil, že Ďáblovu bibli ze Sedlce odvezli a v roce 1594 si nakonec našla cestu do Prahy, kde byla uložena v knihovně císaře Rudolfa II. až do roku 1648, kdy ji coby válečnou kořist získali Švédové a odvezli ji natrvalo do Švédské královské knihovny ve Stockholmu.

„Tři a půl století,“ pokračoval Langdon, „Švédové vystavovali kodex pod dozorem ozbrojených stráží. Potom, v roce 2007, se kniha na žádost české vlády dočasně vrátila do Prahy na čtyřměsíční výstavu v České národní knihovně, kam si knihu, jejímž spoluautorem byl ďábel, přišlo prohlédnout přes sto tisíc lidí.“

„To je fůra důvěřivců,“ podotkl hráč lakrosu.

Langdon se rozhodl, že raději nebude zmiňovat ty miliony, které váží cestu přes kontinenty a oceány, aby si prohlédly zázraky v podobě Turínského plátna, Lurd nebo některé z bezpočtu světových „plačících Panen Marií“. Zázraky a záhady jsou odjakživa katalyzátory naděje – „změkčovače reality“, jak Langdon někdy říkal.

„Ale ať už v její nadpřirozený původ věříte, nebo ne,“ navázal Langdon, „pojí se s touto knihou několik jiných významných záhad. Jednou z jejích nejpodivnějších vlastností je mimořádná kvalita kaligrafie. V průběhu minulého století zkoumala kodex více než desítka předních grafologů – a všichni tito odborníci se shodují na tom, že celý rukopis napsala jedna ruka. Jediný písař.“

Langdon počkal, až tato informace náležitě zapůsobí, ale úžasu se nedočkal.

„Lidi!“ pokusil se studenty probrat. „Sepsání takhle velké, objemné a složité knihy by jednomu člověku zabralo odhadem čtyřicet let!“

„No, to pořád dává víc smyslu než jedna noc,“ ozval se kdosi.

„S tím souhlasím,“ připustil Langdon, „ale logicky to nesedí. Ve třináctém století se lidé v průměru dožívali jen třicítky – a minimálně polovinu téhle doby by zabralo pouhé osvojení umělecké zručnosti, která je tu patrná jak v kaligrafii, tak v ilustracích. Ještě podivnější je, že odborníci potvrzují úžasnou konzistentnost rukopisu v rámci celé knihy. Není vidět, že by styl od začátku do konce nějak upadal, žádné známky únavy, zhoršení zraku, stárnutí, senility. V podstatě vůbec žádná proměna. Když si všechny tyto faktory spojíte, je to v podstatě neřešitelná hádanka.“

Ticho.

„A pane profesore, jak to tedy podle vás bylo?“ zeptal se konečně čísi hlas.

Langdon se dlouze zamyslel. „Nevím,“ odpověděl nakonec upřímně. „V dějinách najdeme spoustu nevysvětlitelných anomálií a tohle je jedna z nich.“

„Proto mám jako hlavní obor fyziku,“ ozval se do ticha student z první řady.

„Nerad bych vám bral iluze,“ uchechtl se Langdon, „ale fyzika na tom není s anomáliemi o moc lépe. Nebo nám snad dokážete vysvětlit dvouštěrbinový experiment? Problém horizontu? Nebo Schrödingerovu –“

„Beru zpět!“ zvolal mladík srdečně.

„Tak přece stopy inteligentního života,“ zažertoval Langdon do smíchu ostatních. „Každopádně, když byl ukradený kodex v roce 2007 v Praze, Švédové se báli, že by ho česká vláda nemusela vrátit. Když se však vrácení podle slibu dočkali, ocenili to tím, že se nyní Ďáblova bible vrací do Prahy na půl roku každých deset let, pod podmínkou, že nikdy nesmí být vyňata z vitríny.“

Vagon lanovky s nepatrným trhnutím zastavil pod Petřínem. Langdon vzhlédl, v myšlenkách dosud u kodexu a Katherininy zprávy. Zjevně ho vybízela, ať se k Ďáblově bibli vrátí, Langdon však neviděl žádný logický důvod, proč by to po něm měla chtít.

Žádný důvod… kromě jediného.

Že by tam na mě Katherine čekala?

KAPITOLA 56

Most George Washingtona je nejrušnějším silničním mostem na světě. Spojuje strmé útesy New Jersey s břehy New Yorku a jeho čtrnáct dopravních pruhů zajišťuje bezpečný průjezd více než stovce milionů vozů ročně.

Dnes, v předjitřním šeru, byl však Jonas Faukman na mostě téměř sám. Uháněl v ukradeném SUV k Manhattanu a zrakem opakovaně těkal ke zpětnému zrcátku a pátral po jakýchkoliv stopách toho, že ho někdo sleduje. Doufal, že se do relativního bezpečí Random House Tower dostane dřív, než někdo odcizení tohohle vozu nahlásí.

Alex, technik z ochrany dat, mu právě sdělil děsivé novinky z Prahy. Faukmanovi nezbývalo než se modlit, že se technik někde spletl.

Vážně by ten objev v Katherinině knize stál někomu za vraždu? Vrátil se v duchu k oné teorii vědomí, kterou mu Katherine tehdy u oběda v New Yorku nastínila. Rozhodně šlo o odvážný odklon od současného paradigmatu, ale těžko se dal v jakémkoliv ohledu označit za nebezpečný.

„Říká se tomu teorie nelokálního vědomí,“ poučila ho Katherine. „A je založená na předpokladu, že vědomí se nenachází v našem mozku, ale je všude. Jinými slovy: vědomí prostupuje celým vesmírem. Je vlastně jedním ze základních stavebních kamenů našeho světa.“

„Aha,“ vypravil ze sebe Faukman, na kterého i tohle bylo trochu moc.

„V nelokálním modelu,“ pokračovala, „náš mozek vědomí nevytváří, ale čistě jen prožívá to, co už existuje kolem.“ Pohlédla z Faukmana na Langdona a zpět. „Jednoduše řečeno: naše mozky interagují s už existující maticí vědomí.“

„Tohle že je jednoduše řečeno?“ zvedl pobaveně obočí Faukman.

„Jen ji nedráždi,“ napomenul ho Langdon. „Je schopná zkazit celý oběd tím, že se ti bude snažit vysvětlit paradigma trojitého vířivého prostoru.“

„To myslíš vážně, Roberte?“ opáčila Katherine. „Člověk s tvojí intelektuální kapacitou by snad měl být schopný devítirozměrnou kvantovanou volumetrickou realitu v nekonečném kontinuu bez problémů pojmout.“

Langdon obrátil oči v sloup. „Vidíš?“

„Děti,“ zvolal Faukman a zvedl ruce, „přestaňte se pošťuchovat, nebo vás vysadím.“

Langdon všem dolil víno a Katherine se znovu ujala slova. „Podívejte se na tamhleten reprák.“ Ukázala na nedalekou polici, na níž stál miniaturní bezdrátový reproduktor, ze kterého se linula klasická hudba. „Zkuste si představit, že bychom posadili Mozarta do stroje času a dopravili ho sem za námi k tomuhle stolu na oběd – nedokázal by pochopit, jak může hudba vycházet z tak malé bedýnky. V jeho světě žádné nahrávky neexistovaly. Kdykoli slyšel hudbu, vždycky u toho musel být živý orchestr. Kdyby viděl tenhle repráček, mylně by se domníval, že je orchestr schovaný za zdí – nebo dokonce že se nějaký miniaturní orchestr ukrývá přímo v reproduktoru. O žádné jiné možnosti by uvažovat nedokázal. Nikdy by ho nenapadlo, že se tu hudba naprosto tiše vznáší všude kolem nás v podobě rádiových vln a reproduktor ji nějakým způsobem přijímá.“

Faukman se rozhlédl po místnosti a zkusil si představit, že je vyplněná neviditelnými rádiovými vlnami.

„Mohli bychom se pokusit Mozartovi naši realitu vysvětlit,“ pokračovala Katherine, „neměl by však vlastní zkušenosti potřebné k tomu, aby jí porozuměl. I ta nejprimitivnější záznamová technika byla vynalezena až sto let po jeho smrti. Čímž chci říct, že my tu sice sedíme u stolu na moderním Manhattanu, ale když se vám pokouším vysvětlit nelokální vědomí, je to, jako bych se snažila vysvětlit rádiové vlny Mozartovi. V jeho realitě hudba vznikala jedině tak, že živí hudebníci hráli v reálném čase na hudební nástroje, a žádná jiná možnost neexistovala.“

Kolem stolu se rozhostilo ticho, jak se snažili to přirovnání vstřebat.

„Ve skutečnosti je totiž všechno jinak.“ Katherine se k nim naklonila. „Ve světě nelokálního vědomí existuje hudba všude kolem nás. A náš mozek se prostě ‚naladí‘ na to, aby ji slyšel.“

Faukman se dlouze zamyslel. „Takže podle vás je vědomí něco jako streamovací služba, kterou má mozek předplacenou?“

„Něco takového, ale spíš jako nezměrně velký knoflík na rádiu. Představte si vědomí jako nekonečný oblak rádiových vln v téhle místnosti. Váš mozek je přijímač naladěný na jednu unikátní stanici. Ve vašem případě je naladěný na stanici Jonas Faukman.“

Redaktor se zamračil. „Nerad bych působil jako Mozart, ale přijde mi to… nemožné.“

„Na mě to působí podobně,“ obrátil se k němu Langdon. „Ale zcela upřímně, spousta vědeckých objevů se původně zdála absurdní nebo nemožná – heliocentrický model, kulatá Země, radioaktivita, rozpínající se vesmír, mikrobiální teorie nemoci, epigenetika a nespočet dalších. Z historického hlediska měla spousta důležitých pravd na samém začátku nálepku nepřijatelné absurdity. Často si nedokážeme představit, že by něco mohlo být pravda, a ono se to pak přímým pozorováním stejně potvrdí. Starověcí Řekové tvrdili, že Země je kulatá, skoro dva tisíce let předtím, než Newton skrze gravitaci vysvětlil, jak přesně je možné, že oceány drží na místě.“

„No dobře, dostals mě,“ usmál se Faukman. „S harvardským profesorem se do debaty pouštět nebudu.“

„Robert se podle mě snaží říct,“ ozvala se Katherine, „že ačkoliv teprve zkoumáme, jak přesně nelokální vědomí funguje, rozhodně už se nám podařilo ukázat, že tahle teorie poskytuje jasné vysvětlení pro spoustu jevů, které v našem současném modelu nedávají smysl.“

„Jistě…“

„Co víc,“ dodala Katherine, „vy máte na rozdíl od Mozarta výhodu v tom, že žijete ve světě, kde denně přicházíte do kontaktu s modelem velmi podobným.“

„Podobným nelokálnímu vědomí?“ Faukman ve svém každodenním životě žádnou paralelu neviděl.

„Co kdybych vám řekla, že dokážu všechny informace na světě vtěsnat do krabičky velikosti balíčku karet? Je to možné?“

„Ne. To je nemožné.“

Katherine vytáhla mobil. „Všechno je to tady. Na co se chcete zeptat?“

„Dobrý trik,“ usmál se Faukman, „jenže ty informace nejsou uložené přímo v telefonu. Telefon má přístup k datům uloženým v bezpočtu databank po celém světě.“

„Správně,“ přikývla, jako by ho dostala přesně tam, kde ho chtěla mít. „To je výborný argument. A co kdybych vám řekla, že dokážu uložit miliony gigabytů dat v hroudě tělesné tkáně zhruba velikosti… no řekněme… lidského mozku?“

Faukman se zamračil. To bylo rychlé. Mat třetím tahem.

„Je to identický koncept,“ prohlásila Katherine. „Ta nepředstavitelná úložná kapacita lidského mozku je fyzikálně vyloučená. Je to totéž, jako bychom chtěli do vašeho telefonu nacpat všechny písničky na světě. Nedává to smysl. Ledaže…“

„Ledaže,“ dopověděl za ni Faukman, „mozek získává data odjinud.“

„Nelokálně,“ doplnil zjevně ohromený Langdon.

„Přesně tak,“ usmála se Katherine. „Náš mozek je jen přijímač – nepředstavitelně složitý, ohromně pokročilý přijímač –, který si vybírá, které specifické signály z existujícího oblaku globálního vědomí chce přijmout. Stejně jako signál wi-fi se i globální vědomí neustále vznáší tady okolo, zcela nedotčené, ať už z něj čerpáme, nebo ne.“

„Ve starověku to rozhodně vnímali podobně,“ podotkl Langdon, který najednou viděl spoustu paralel v historii. „Víra v univerzální vědomí se od dávných dob objevuje skoro ve všech světových duchovních tradicích – ákášické pole, univerzální mysl, kosmické vědomí nebo království Boží, abych jmenoval aspoň některé.“

„Ano!“ zvolala Katherine. „Tahle ‚nová‘ teorie je ve skutečnosti téměř shodná s mnohými našimi nejstaršími náboženskými přesvědčeními.“

Potom jim popsala, jak existenci nelokálního vědomí postupně podporuje celá řada objevů v oblastech fyziky plazmatu, nelineární matematiky a antropologie vědomí. Nové koncepty jako kvantová superpozice nebo provázanost nám odhalují vesmír, v němž všechny věci existují ve všech dobách a na všech místech. Jinými slovy, povaha našeho vesmíru je sjednocená, neboli, jak to příhodně popsal titul jistého nedávného oscarového filmu: Všechno, všude, najednou.

„A co teprve probouzí zájem napravo nalevo,“ pokračovala Katherine, „je skutečnost, že tenhle nový model nabízí logické vysvětlení všech ‚paranormálních anomálií‘, které už tak dlouho narušují model tradiční – mimosmyslové vnímání, náhlý syndrom učence, prekognice, slepecké vidění, mimotělní prožitky… a tím seznam zdaleka nekončí.“

„Jak ale může jakýkoliv model,“ namítl Faukman, „vysvětlit to, když normální dítě dostane do hlavy baseballovým míčem a probere se jako houslový virtuóz?“

„Inu, stává se to. Náhlý syndrom učence je mnohokrát lékařsky zdokumentovaný.“

„Ano, taky jsem o tom četl,“ uchechtl se Faukman, „a rozhodl se to ignorovat!“

„No právě…“ pokývala hlavou Katherine. „Takhle my lidé k jevům, které nezapadají do naší reality, přistupujeme odjakživa. Raději občasnou podivnost ignorujeme, než bychom připustili, že je celý náš model špatný.“

„A vy věříte, že nelokálním vědomím se tohle všechno dá vysvětlit? Že má člověk nehodu a najednou umí plynně mandarínsky?“

Katherine přikývla. „Věřím. Jestliže je váš mozek přijímač, můžete si ho představit jako klasické autorádio s knoflíkem na ladění. Normálně hraje vaši oblíbenou rockovou stanici – čistý signál s důvěrně známým obsahem. Jednoho dne ale vjedete do výmolu a v rádiu to hrkne. Knoflík se o trošičku pootočí a vám do toho vašeho klasického rocku najednou začne lézt nějaký španělsky mluvící hlasatel z úplně jiné stanice.“

Faukman se tvářil nejistě.

„Vezměte si to takhle,“ řekla Katherine. „Co musíte udělat k tomu, aby se z vás stal houslový virtuóz?“

„Cvičit,“ odpověděl Faukman.

„A aby se z vás stal skvělý hráč golfu?“

„Cvičit.“

„A proč se cvičením v golfu zlepšíte?“

„Vytvoříte si svalovou paměť. Dostanete to do ruky.“

„Omyl,“ zavrtěla hlavou Katherine. „Žádná svalová paměť neexistuje. Je to nesmysl. Svaly žádnou paměť nemají. Ve skutečnosti si při cvičení ladíte mozek. Postupně ho přenastavujete, abyste dokázal informace z univerzálního vědomí přijímat čistěji a spolehlivěji, a díky tomu pak dokážete své svaly zatínat přesně podle vzorců, které jsou k provedení určitého úkonu třeba.“

Faukman se zamračil. „Takže podle vás je v tom univerzálním vědomí golfový kanál?“

„Podle mě tam existuje úplně všechno a cvičení vám pomáhá ladit signál, který váš mozek přijímá. Takhle si osvojujeme různé dovednosti – pomalu získáváme nový specifický signál. Některé mozky se už naladěné na určitý signál narodí, proto máme hvězdné atlety, virtuózy a génie.“

„Aha…“

„Totéž platí pro spoustu lidí s Aspergerovým syndromem nebo autismem,“ dodala. „Můžou mít vysoce specializované přijímače, které jim zajišťují přístup k pozoruhodným schopnostem a dovednostem, a přitom je pro ně zároveň obtížné plnit běžné úkoly. Je to něco podobného, jako kdybyste místo brýlí nosil dalekohled; uvidíte mnohem dál než většina lidí, ale své nejbližší okolí budete mít rozmazané.“

Zajímavý pohled, pomyslel si. „A vy tvrdíte, že tenhle model zároveň vysvětluje mimosmyslové vnímání?“

„Jednoznačně,“ přikývla Katherine. „Ta ‚mimosmyslovost‘, kterou mu přisuzujeme, ve skutečnosti není nic jiného než to, že se mozek naladí na informace, které má obvykle odfiltrované. Kdykoliv máte tušení nebo nějakou intuici, je to podle téhle nové teorie přesně totéž, jako když autorádio na okamžik zachytí signál z jiné stanice, kterou obvykle nepřijímá. A v některých případech, pokud se v mozku míchá příliš čistý signál několika stanic současně, to vede k hluboce matoucím, až vyčerpávajícím prožitkům – schizofrenii, disociativní poruše identity, hlasům v hlavě, mnohočetným osobnostem –, což lze všechno tímto modelem vysvětlit.“

„Fascinující,“ přerušil ji Langdon. „A prožitky jako prekognice?“

„Rádiové vlny se v atmosféře někdy odrážejí sem a tam,“ odpověděla, „čímž vznikají ozvěny a prodlevy. V tomhle modelu se totéž projevuje v naší mysli jako déjà vu anebo naopak jako prekognice.“

Faukman dlouho jen seděl a přeskakoval zrakem z Langdona na Katherine a zpět. „Přátelé,“ pronesl nakonec s úsměvem, „troufám si říct, že tohle si zaslouží ještě jednu láhev vína.“

Nyní, o rok později, se vědomí Jonase Faukmana – ať už fungovalo jakkoliv – opět soustředilo na vozovku v horním patře mostu George Washingtona, po níž právě ujížděl. Netušil, na který kanál se to dnes v noci naladil, ale rozhodně byl hodně zvláštní.

Právě se blížil do poloviny mostu a stáhl okénko, aby splnil úkol, k němuž ho naléhavě vyzval technik z ochrany dat. „Zbavte se mobilu,“ poradil mu Alex. „S velkou pravděpodobností ho sledují.“

Faukman neochotně vyhodil telefon do noci. Přístroj přeletěl zábradlí a zahájil šedesát dva metrů dlouhý pád do řeky Hudson.

Zároveň se Faukmanovi vybavila poslední slova, která mu technik řekl.

„Snažte se vrátit co nejdřív. Povedlo se mi zjistit, kdo nás hacknul.“

KAPITOLA 57

Dveře vagonu se dole pod Petřínem otevřely, Robert Langdon vystoupil a zjistil, že se nachází ve stanici Újezd, nečekaně rušném dopravním uzlu, kde se setkávaly taxíky, autobusy a tramvaje. Protože toužil dostat se od poručíka Pavla co nejdál, zamyslel se nad svými možnostmi.

Poslední dvě jízdy taxíkem pro něj skončily neslavně, proto se rozhodl nasednout na tramvaj a ztratit se v davu. Na zastávce právě stála dvaadvacítka a podle cedule nad čelním sklem měla namířeno do centra.

Směrem ke Klementinu…

Langdon velmi toužil věřit, že ho Katherine svým šifrovaným vzkazem skutečně prosí, ať se s ní sejde u Ďáblovy bible, jenže si zároveň uvědomil drobný problém; ten e-mail mu poslala před více než dvěma hodinami – dlouho předtím, než Klementinum otevřelo. Pražská muzea obvykle otevírala v deset, což bylo teprve za několik minut.

Že by celou tu dobu čekala před vchodem?

Přestože ho užírala nejistota, nastoupil do dvaadvacítky a vyrazil vstříc muzeu s Ďáblovou biblí. Cestou přes Vltavu doufal, že – tak jako už tolikrát v minulosti – s pomocí starobylé knihy najde to, co hledá.

***

Když poručík Pavel dospěl zpátky ke svému vozu pod Petřínskou rozhlednou, v hlavě mu tepalo tak silně, že se mu tmělo před očima. Vklouzl za volant, na chvíli oči zavřel a přemítal, co podnikne dál. Cítil, že potřebuje do nemocnice, ale zároveň toužil pokračovat v pronásledování Langdona a zatím nebyl ochotný to vzdát – už kvůli svému kapitánovi.

Navzdory pověsti poklidného akademika se z profesora vyklubal nebezpečný a velmi vynalézavý zločinec. Přesto nemůže unikat věčně. Je někde tady ve městě a Pavlovi budou díky modrému stavu pohotovosti, který vyhlásil, chodit přímo na kapitánův telefon v jeho kapse další tipy.

Bohužel se o Langdonově stíhání brzy dozvědí ostatní – ÚZSI, americká ambasáda, místní policie. Zanedlouho se všechny tyto organizace jistě zapojí také a budou s Langdonem jednat vlídněji, než si zaslouží.

Pavel věděl, že čas k odplatě se rychle krátí a že existuje jediný způsob, jak může kapitánovu památku uctít naplno.

Musím Langdona najít dřív, než se k němu dostane někdo jiný.

***

Řidička pražské tramvaje číslo 22 už za svou kariéru zažila ledacos. Obyčejně by nějakému praštěnému turistovi, který si uprostřed zimy vyrazil jen v mokasínech a svetru, nevěnovala pozornost. Jenže tenhle muž právě vystoupil z tramvaje a přecházel ulici přímo před jejím oknem. Povšimla si pohledného obličeje a rázem si byla jistá. Tutéž tvář viděla před necelou hodinou, když jí na telefon přišlo hlášení o „modrém stavu pohotovosti“.

KAPITOLA 58

Noční hlídač Mark S. Dole si svou práci v Random House Tower užíval. Hlídal tu už dva roky, a kdykoli si oblékal modré sako, nasazoval hlídačskou čepici a zaujímal své místo za ohromným pultem v přízemí, dmul se pýchou. Bylo mu osmadvacet a manželce sliboval, že do třiceti ho povýší na denní směnu.

Mezi výhody, za které tu byl nejvděčnější, patřila bezplatná zaměstnanecká knihovna – suterénní sklad nacpaný vším od starých klasik po moderní thrillery. Od té doby, co sem nastoupil, přečetl přes třicet knížek. Dnes se prokousával Steinbeckovými Hrozny hněvu a byl vděčný za to, že může rodinu živit prací, která není závislá na počasí.

Když před hlavním vchodem bezmála smykem zastavilo černé SUV, Dole zvedl zrak od knihy. Nic podobného ještě nezažil, obzvlášť ne ve 3.48 ráno. Ještě víc ho překvapilo, když zpoza volantu vyskočil redaktor Jonas Faukman. Nevzpomínal si, že by kdy viděl Faukmana přijet do práce autem, a vzhledem k tomu, jak byl zjevně zvyklý parkovat, to nejspíš bylo jedině dobře.

To už Faukman stál před elektronickými dveřmi a zběsile si prohledával kapsy. Dole tenhle taneček viděl nesčetněkrát. Zapomněl někde přístupovou kartu. Noční hlídač stiskl tlačítko pod pultem a dveře se otevřely.

Faukman vběhl do vestibulu, ve tváři vytřeštěný výraz.

„Stalo se něco?“ zeptal se ho Dole.

„Nic, nic,“ ujistil ho redaktor, i když bylo zjevné, že něco se stát muselo. Rozcuchané vlasy a ztrhaný obličej působily dojmem, jako by celou noc strávil na horské dráze na Coney Islandu. „Ztratil jsem batoh. Kartu jsem měl v něm.“

„To mě mrzí. Udělám vám dočasnou.“ Dole vytáhl novou plastovou kartu a vložil ji do magnetické tiskárny.

Faukman čekal, ztěžka se opíral o pult a se zavřenýma očima zhluboka oddechoval.

„Pane Faukmane?“ oslovil ho Dole. „Opravdu vám nic není?“

Faukman otevřel oči. „Ne, promiňte, Marku. Jenom… mám náročnou noc.“

„Nějaký obtížný rukopis?“ nadhodil Mark a podal mu novou přístupovou kartu.

Redaktor se ironicky uchechtl a zamířil k výtahům. „Jo, tenhle mi dává zabrat víc, než jsem čekal.“

***

Agenti Auger a Chinburg nejprve sledovali signál z telefonu a ukradené SUV dohonili těsně předtím, než Faukman vyhodil mobil z okna. Potom jeli nenápadně za ním až na roh Padesáté šesté a Broadwaye, kde teď vůz parkoval s jedním kolem na obrubníku před Random House Tower.

Stáli před otázkou, jak pokračovat.

Přejeli na protější stranu Broadwaye a Auger přes zabezpečenou linku zavolal Finchovi, který reagoval strohým: „Mluv.“

„Přišli jsme o redaktorovo audio,“ oznámil mu Auger, „ale stačili jsme zachytit pár zajímavých informací. Ten jejich technik podle všeho zjistil, že jeden z těch Američanů v Praze je mrtvý.“

Finch chviličku mlčel. „Kde tu informaci získal?“ zeptal se nečitelným tónem.

Auger mu vylíčil, co přesně se z rozhovoru mezi Faukmanem a technikem dozvěděli.

„O to se nemusíte starat,“ prohlásil Finch, když ho vyslechl. „Ještě něco?“

„Ano,“ potvrdil Auger. To nejhorší si nechal na konec. „Tvrdí, že ví, kdo za tím hacknutím jejich serveru stojí.“

Finch ostře nasál dech. „Dej mi Chinburga.“

Auger přepnul telefon na hlasitý odposlech a zvedl ho ke svému parťákovi.

„Jsme přesvědčení, že se ten technik plete,“ prohlásil Chinburg. „Nic konkrétního po telefonu neprozradil, takže netušíme, jestli je na správné stopě.“

„Mluvili jste s penetračním týmem?“ vyštěkl Finch.

„Ano, před chvilkou. Dušujou se, že odvedli čistou práci.“ Chinburg zaváhal. „Ale zmínili, že kvůli tomu, jak se operace chystala na poslední chvíli, museli dát přednost rychlosti a efektivnosti před některými nadstandardními anonymizačními opatřeními.“

„Prosím? Takže to někde vzali zkratkou?“

„Ne, to ne, odvedli nejlepší práci, jaká byla v daném časovém horizontu možná. Ujišťují mě, že víra v úspěšnost operace je vysoká.“

„Víra v úspěšnost operace je vysoká?“ odsekl mrazivým tónem Finch. „Ze zkušenosti dobře vím, že přesně takhle mluví lidi, kteří v úspěšnost operace moc nevěří.“ Na celé tři vteřiny se rozhostilo ticho. „Zjistěte, co ten technik ví… a okamžitě zabraňte dalšímu šíření informací. Jakkoliv to bude nutné.“

Linka ohluchla.

Chinburg vypadal otřeseně. „Do prdele.“

Auger se ušklíbl. „Víra v úspěšnost operace je vysoká?“

„Neser.“

Auger pohlédl přes ulici do vestibulu strmícího mrakodrapu. „Jestli chce Finch info, musíme dovnitř.“

Mohl to být velmi prostý úkol: stačilo na dálku aktivovat mikrofon na Faukmanově mobilu a poslechnout si, o čem se s technikem baví. Bohužel redaktor udělal z hlediska bezpečnosti první rozumnou věc za celou dnešní noc a jeho telefon teď odpočíval na dně Hudsonu pod mostem George Washingtona.

Auger tudíž viděl jediné řešení. Začal si do kapes černé taktické vesty a do batohu strkat potřebnou výstroj. Ta část noci, kdy se mohli spoléhat na technologie, právě skončila – teď to budou muset začít řešit ručně.

KAPITOLA 59

Právě v tu chvíli v Praze stála velvyslankyně Heide Nagelová u okna své kanceláře a unaveně hleděla na hotel Alchymist naproti přes ulici. Když zasvětila Danu Daňkovou do nezbytných podrobností operace, jíž se tisková mluvčí nechtíc stala svědkem, poslala ji zpátky do její kanceláře, aby tam vyčkala na další pokyny. Dana byla tím, co se dozvěděla, pochopitelně dost vyplašená.

Což je dobře, pomyslela si Nagelová. Strach je možná jediný způsob, jak ji můžu ovládat.

Vtom její pozornost upoutalo tiché zaklepání na dveře. Otočila se a spatřila tam stát v pozoru amerického mariňáka v tradiční modro-bílé uniformě. Osmičlenná skupina příslušníků námořní pěchoty, kteří tu sloužili jako ambasádní ochranka, byla součástí týmu, jenž se staral o bezpečí amerických ambasád a klíčových diplomatů po celém světě.

„Paní velvyslankyně,“ pronesl muž, „máme problém.“

Jen houšť a větší kapky… Jako bych sama neměla problémů dost, pomyslela si, ale pokynula mu, ať jde dál.

Muž vešel do kanceláře. „Kapitán ÚZSI Janáček vyhlásil modrý stav pohotovosti v souvislosti s americkým občanem.“ Podíval se na lístek s poznámkami. „Jmenuje se Robert Langdon.“

Nagelová zavřela oči. Nechtělo se jí věřit, že její hrozba kapitána nezastavila. Janáček jde po Langdonovi dál a rozhodl se hrát vabank? Do háje. Zřejmě nepůsobila až tak přesvědčivě a výhružně, jak se domnívala.

„A dal tomu stavu pohotovosti modrou barvu,“ dodal mariňák, „což znamená, že podle ÚZSI zabil Langdon někoho z jejich mužů.“

„Cože?!“ vybuchla. „To je prachsprostá lež!“

„Jestli Langdona okamžitě nenajdeme,“ pronesl mariňák tiše, „někdo ho sejme.“

Nagelová se musela chvíli rozdýchávat a pak krátce přikývla. „Za okamžik pro vás budu mít rozkazy. Teď prosím počkejte venku a zavřete za sebou.“

Muž se otočil na patě a odkráčel.

Nagelová okamžitě přes Signal zavolala Finchovi.

„Ano?“ ozval se po prvním zazvonění.

Velvyslankyně pro něj stručně shrnula horšící se situaci v Praze.

ÚZSI pronásleduje Roberta Langdona a je připravená ho zabít.

Katherine Solomonová zmizela bůhvíkam.

Atašé Harris odjel do bastionu U Božích muk, ale přestal brát telefon.

Finch, jak se dalo očekávat, soptil vzteky. „Já myslel, že o ÚZSI jste se postarala! Jak to tam sakra řídíte? Vždyť vy jste celou tu operaci úplně podělala!“

„Je to vaše operace!“ odsekla Nagelová. „Za celou tuhle situaci můžete vy!“

Sotva ta slova pronesla, bylo jí jasné, že přestřelila.

Finchův hlas nezvykle ztichl. „Heide,“ zašeptal. Záměrně ji oslovil křestním jménem, bez formálního titulu, aby jí připomněl, že v jeho světě je ona pouhým pěšákem na šachovnici. „Laskavě nezapomínejte, kdo vás na tuhle pozici dostal… a proč.“

***

Terénní operační důstojnice Housemoreová rozespale mžourala do zrcadla nad umyvadlem. Nevyspala se ani celou hodinu – před chvílí ji probudil další telefonát od Finche s novou várkou rozkazů.

Okamžitě odjet do bastionu U Božích muk.

Zajistit laboratoř doktorky Gessnerové.

Housemoreová měla o povaze projektu Práh jen ty nejnutnější informace. Věděla sice, že Gessnerová je jeho nezbytnou součástí, ale také věděla, že podzemní zařízení, které tu Finch vybudoval, se přímo v její laboratoři nenachází. Tak proč mám tu laboratoř zajistit?

Kromě nových rozkazů jí Finch sdělil hrozivou novinku, že se do Prahy hodlá vypravit osobně. A Housemoreové bylo jasné, že jestli se sem chystá sám nejvyšší, něco se hodně podělalo.

***

Golem cestou přes Staroměstské náměstí procházel kolem davu turistů, kteří se těsnali pod bronzovou sochou a z plastových kelímků popíjeli horký svařák. Hlas jejich průvodce se díky ručnímu tlampači rozléhal do dálky.

„Toto secesní dílo,“ vykládal právě, „zobrazuje vůdce českého reformního hnutí Jana Husa, který byl roku 1415 upálen na hranici za to, že odmítl uposlechnout papežových rozkazů.“

Průvodce se chystal pokračovat, když tu si povšiml míjející temné postavy. Přestože Praha byla herců, kteří v kostýmech za úplatu pózovali s turisty, obvykle plná, průvodce se rozhodl využít okamžiku a vytvořit pro své zákazníky menší drama.

„Dámy a pánové,“ oznámil vzrušeně, „máme dnes dopoledne nečekaného hosta! Jednu z nejslavnějších pražských celebrit!“

Turisté se honem otočili, jako by očekávali, že spatří Ivana Lendla nebo Martinu Navrátilovou. Místo toho uviděli postavu zahalenou v plášti a s obličejem pomazaným jílem.

„To je golem!“ vykřikl jeden malý kluk. „Před chvílí jste nám o něm povídal v synagoze!“

„Výborně,“ pochválil ho průvodce. „A vzpomeneš si, co znamenají ta hebrejská písmena na jeho čele?“

„Pravda!“ odpověděl kluk. „Dokud rabín jedno písmeno nesmazal a nezabil ho!“

„Výborně,“ zopakoval průvodce, zatímco Golem pokračoval dál. „No, na fotku s golemem to dnes nevypadá, ale kdo z vás ví, která je druhá nejslavnější pražská nestvůra?“

Nikdo neodpověděl.

„Brouk!“ zvolal průvodce dramaticky. „Franz Kafka napsal právě tady, v tomto městě, povídku nazvanou Proměna, v níž se jistý mladý muž probudí ráno v posteli a zjistí, že se proměnil v obřího brouka!“

Golem rychle nechal turisty za sebou a opustil náměstí. Myšlenky mu sklouzly k Franzi Kafkovi a vybavilo se mu, jak poprvé spatřil autorovu proslulou prazvláštní pražskou sochu – obra bez hlavy, jemuž na ramenou sedí mnohem menší muž.

Tvor bez tváře, který nese břemeno slabší duše.

Golem se sochou okamžitě cítil spřízněnost.

Menší muž představuje Kafku, kterého v povídce Popis jednoho zápasu podporuje starostlivý přítel označovaný jen jako „známý“.

Golema napadlo, že známý nese Kafku stejně, jako golem kdysi nesl Židy. Stejně jako já nesu Sašu.

Pomyšlení na Sašu ho přivedlo zpět k jeho úkolu.

Dnes proniknu do projektu Práh.

Saša nebyla jejich první obětí… a neměla být ani poslední. Všechno je to třeba zničit. Navždycky.

KAPITOLA 60

Langdon spěchal po nábřeží ke Klementinu, kolem už opět šlehal studený vítr a on zrakem pátral v řídkém davu po Katherine. Řídil se podle astronomické věže, kterou bylo nad ostatními budovami vidět ani ne kilometr odsud.

Prošel kolem opulentního hotelu Mozart Prague, kde Wolfgang osobně odehrál několik soukromých koncertů, a vybavilo se mu, jak byl jednou u toho, když se jeho světlá fasáda jako kouzlem proměnila v ohromnou partituru, která ubíhala v souladu s hlasitě hrající „Malou noční hudbou“. Praha každý říjen hostila týdenní Signal Festival, během něhož se architektonické pamětihodnosti měnily prostřednictvím světelných projekcí a videomappingu v plátna. Ze všeho nejvíc se Langdonovi líbila úchvatná projekce na Arcibiskupském paláci znázorňující původ a evoluci druhů – ironie, která šla plně ruku v ruce s pražskou neumdlévající zálibou v avantgardním umění.

Když hotel minul, najednou zpomalil, protože jeho zrak přitáhl plakátovací sloup v malém parčíku. Na jednom plakátu byla futuristická armáda pochodující po povrchu holé planety. Nad ozbrojenými vojáky viselo jediné anglické slovo, jehož přítomnost na tomto místě právě v tuto chvíli mu připadala jako prazvláštní náhoda.

HALO.

Svatozář.

To už si ze mě vesmír snad vážně utahuje.

Zlověstný plakát samozřejmě neodkazoval k zářivému symbolu osvícené mysli, ale k ohromně populární sérii počítačových her, která si, podle Langdonových studentů, chytře přisvojila kulturní odkaz křesťanství tím, že využívala biblické pojmy jako Archa úmluvy, Proroci nebo Potopa ve spojení s bohatou škálou erudovaných náboženských odkazů.

„Hm, to by mě mohlo bavit,“ řekl Langdon třídě.

„To těžko,“ opáčil jeden student. „Proti bruťákům s manglerama byste se nechytal.“

Langdon mu vůbec nerozuměl a rozhodl se, že raději zůstane u online vrhcábů.

Každopádně zjevení slova svatozář právě teď tady v Praze mu připadalo jako nějaká tajemná narážka na Katherine. Nebyl si jistý, jestli to má brát jako dobré znamení, nebo zlé, vzhledem k tomu, že tohle téma probírali zrovna přede dvěma dny.

„Svatozáře se vysvětlují úplně špatně,“ tvrdila Katherine. „Vždycky se malují jako jasný proud světla kolem dokola hlavy, v němž energie proudí ven z osvícené mysli. Podle mě ale chápeme svatozáře přesně opačně. Ty paprsky zobrazují tok vědomí, který proudí dovnitř, ne ven. Když o někom řekneme, že má ‚osvícenou mysl‘, je to v podstatě totéž, jako bychom řekli, že má ‚lepší přijímač‘.“

Langdon svatozáře coby významný náboženský symbol studoval řadu let, a přece ho nikdy nenapadlo pohlížet na ně způsobem, který právě popsala Katherine. Stejně jako většina lidí je vždycky vnímal jako záři směřující ven. Opačný výklad působil podivně. I když musel uznat, že v Bibli se všude bez výjimky mluví o tom, jak proroci přijímají moudrost od Boha, nikdy o tom, že by ji sami vytvářeli nebo vysílali.

V deváté kapitole Skutků apoštolů dojde k obrácení apoštola Pavla na cestě do Damašku díky tomu, že přijme výtrysk energie z nebe. V druhé kapitole Skutků zase proudí Duch svatý do apoštolů a propůjčuje jim okamžitou schopnost mluvit mnoha jazyky, aby mohli kázat evangelium. Náhlý syndrom učence?

Symbol svatozáře bývá obecně spojován s křesťanstvím, Langdon však věděl, že existuje celá řada starších verzí – v mithraismu, buddhismu a zoroastrismu –, které zobrazují paprsky energie kolem osob. Když symbol svatozáře přejalo křesťanství, paprsky postupně odstranilo a ponechalo jen jednoduchý disk vznášející se nad hlavou. Tím jeden z důležitých symbolických aspektů svatozáře zmizel v propadlišti dějin a Katherine byla přesvědčená, že tato ztracená verze by mohla potvrzovat zapomenuté porozumění a starověkou moudrost… ztracené chápání toho, z čeho se dnes stala teorie nelokálního vědomí.

Mozek je přijímač a vědomí proudí dovnitř, ne ven.

„Ty tomu konceptu pořád nemůžeš uvěřit, viď?“ popíchla ho škádlivě Katherine. „Čekáš na nějaký důkaz, že tvůj mozek je opravdu přijímač.“

Langdon se nad tím zamyslel. Žádný vědecký model se v absolutním smyslu nikdy prokázat nepodaří. Každý si získává stoupence tím, že dokáže konzistentně vysvětlovat a předpovídat naše pozorování lépe než jiné modely. Katherinin koncept působil přesvědčivě, a navíc vysvětloval mnohé anomálie jako mimosmyslové vnímání, mimotělní prožitky a náhlý syndrom učence.

„Podle mě,“ pokračovala Katherine, „by ti jako dostatečný důkaz měla postačit tvoje eidetická paměť, Roberte. Vím, že si myslíš, že tvůj mozek si uložil každý jednotlivý obraz, který jsi kdy viděl. Ale plně fotografická paměť je z fyzikálního pohledu vyloučená. Tvoje celoživotní obrazová data by zaplnila celé skladiště, i kdybychom použili ty nejpokročilejší metody digitálního ukládání, a přece si ta data dokážeš dokonale vybavit. Pravda je ta, že lidský mozek – dokonce i ten tvůj – je příliš malý na to, aby se do něj tolik informací vešlo.“

Tím upoutala jeho pozornost. „Chceš říct, že naše vzpomínky fungují na principu cloudového úložiště? Všechna naše paměťová data sedí někde jinde a čekají, až se k nim připojíme?“

„Přesně tak. Tvůj eidetický mozek má prostě lepší mechanismus k přístupu a stahování dat. Tvůj přijímač je propracovanější a vysoce vyladěný k tomu, aby se připojoval k obrazům.“ Usmála se. „Ale možná o něco méně vyladěný k víře a důvěře.“

Langdon se zasmál. „No, já ti rozhodně důvěřuju a pevně věřím, že se brzy podělíš o své vědecké experimenty a vysvětlíš mi, co přesně jsi to objevila.“

„Dobrý pokus, pane profesore,“ odvětila. „Ale budete si muset počkat a přečíst si moji knihu.“

KAPITOLA 61

Klementinum – stejně jako tolik jiných budov v Praze – bylo postaveno k větší slávě Boží.

Císař Ferdinand I., ve snaze o posílení přítomnosti katolické církve v Čechách, pozval na začátku šestnáctého století do Prahy členy rostoucího Tovaryšstva Ježíšova – jezuity – a nabídl jim tu nejlepší parcelu k vybudování jezuitské koleje. Koncem století už bylo jezuitské „Klementinum“ – pojmenované po svatém Klimentovi – po Pražském hradu druhým největším komplexem budov v zemi.

Ke zdejší univerzitě, oslavované za svou oddanost vědám, postupně přibyla Astronomická věž zvedající se do výšky šedesáti osmi metrů, vědecká knihovna s tisícovkami knih a důmyslný Poledníkový sál, v němž se pomocí geometrie a slunečního světla každý den určuje přesný okamžik poledne – oficiální časoměřič v minulosti dával pokyn k výstřelu z děla, aby poledne oznámil všem ve městě.

V moderní době funguje Klementinum hlavně jako sídlo České národní knihovny a jako historické muzeum. Protřelí turisté, kteří hledají ty nejlepší výhledy na Prahu, stoupají po sto sedmdesáti dvou schodech do Astronomické věže a odměnou jim je nejen úchvatná vyhlídka, ale také výstava astronomických přístrojů z osmnáctého století.

Robert Langdon spěchal po ulici k muzeu, ale vůbec u toho nepřemýšlel o bezpočtu pokladů ukrytých uvnitř, soustředil se jen na Katherine a na kryptický vzkaz, který ho sem přivedl. Když míjel východní bránu Karlova mostu, uvědomil si, že po témže chodníku běžel jen před pár hodinami.

Točím se v kruhu, blesklo mu hlavou. Stejně jako ta Katherinina zlatá rybka.

Před hlavní vchod Klementina dorazil přesně v 9.55 a začal se rozhlížet po Katherine. Nikde ji neviděl, zato spatřil, jak do hlavních dveří vchází jakási rodina.

Muzeum už je otevřené?

Rázem ho zaplavila naděje, že Katherine možná čeká uvnitř, proto hned vpadl do vítaného tepla vestibulu. Očekával, že takhle brzy dopoledne bude muzeum téměř prázdné, vestibul se však hemžil turisty, z nichž mnozí seděli na kufrech, popíjeli kávu a jedli donuty. Vypadalo to tu spíš jako na letišti než jako v předsálí jezuitského kláštera ze šestnáctého století.

Co to má znamenat?!

To už k němu s úsměvem přistoupila čilá zaměstnankyně muzea. „Kávu?“ Nabídla mu tác s kelímky.

Zmatený Langdon horký nápoj vděčně přijal a sevřel teplý kelímek ve zkřehlých prstech. „Děkuju, ale… co se tady děje?“

Žena kývla k plakátu na zdi.

KLEMENTINUM

NYNÍ OTEVÍRÁME V 7.00!

„Nová marketingová iniciativa,“ vysvětlila zvesela. „Většina letů ze Spojených států přistává kolem šesté ráno, takže turisté mají několik hodin volna, než se můžou ubytovat v hotelu. Nabízíme jim zdarma autobus z letiště, uschování zavazadel, kávu a donuty… et voilà!“ Ukázala k plnému vestibulu. „Co bychom neudělali pro to, abychom vás Američany dostali do muzea, že?!“ A s tím zamířila pryč.

Ten komentář by asi vyzněl urážlivěji, kdyby se Langdon nedoslechl, že jednou z nejpopulárnějších turistických atrakcí v Praze je teď podzemní střelnice, kde si Američané můžou legálně vystřelit z pestré škály exotických zbraní.

Každopádně jeden dílek skládačky zapadl na své místo. Když mi Katherine posílala ten e-mail, muzeum už bylo otevřené! Navíc cestou do laboratoře doktorky Gessnerové musela projít přímo kolem vchodu. Vešla dovnitř… a pokusila se mě přivolat? Kodex XL…

Povzbuzen představou, že je Katherine pořád někde v tomto komplexu budov, se začal rozhlížet po zalidněném vestibulu a pátrat po jejích hustých tmavých vlasech. Nikde ji neviděl, proto si pospíšil k okénku pokladny, aby si koupil lístek. Pokladní si ho chvíli téměř podezíravě prohlížela, ale bez otázek mu lístek prodala. Langdon spěšně zamířil řadou zdobených chodeb ke svému cíli.

ZVLÁŠTNÍ VÝSTAVA

CODEX GIGAS

(ĎÁBLOVA BIBLE)

Když dospěl k hlavnímu vchodu knihovny, zastavil ho tu hlídač, aby mu zkontroloval lístek.

„Máte jednu hodinu, pane,“ řekl. „Hezký zážitek.“

Langdon už zapomněl, že přístup do barokní knihovny je omezený na hodinu, což znamenalo, že jestli Katherine poslala e-mail odsud, její hodina už vypršela. Prosím, buď tu ještě někde.

Rychle prošel dveřmi do „nejkrásnější knihovny v Evropě“, jak kdysi prohlásil Jorge Luis Borges.

I ve stavu takové vnitřní úzkosti mu sál připadal naprosto úchvatný. Šlo o dlouhou, úzkou místnost, jejíž stropní freska ztvárňovala naprosto božsky zachycené světle modré, prosluněné nebe, včetně cherubínů, kteří jako by se nehmotně vznášeli ve vzduchu. Iluzivní malba působila dojmem, že sluneční světlo proniká stropem samotným.

Stěny pod freskou lemovaly třímetrové knihovny, obsahující přes dvacet tisíc svazků starých i mnoho staletí. Od nejstarších děl v patře – těch s bílými hřbety a červenými značkami, k nimž se dalo dostat jen po tajném schodišti vedoucím na balkon – se knihovnou nesl nezaměnitelný pach pergamenu. Podlaha byla z vykládaných dřevěných parket a svou složitostí mohla směle soupeřit s kteroukoliv jinou, kterou kdy Langdon viděl, včetně té ve Velké galerii v Louvru.

Langdon udělal několik kroků do ztichlého prostoru a zapátral v početném davu po Katherine. Nic. Zamířil hlouběji do zdobené místnosti, podél výrazné řady velikých starobylých glóbů, jež se táhla středem sálu až na jeho vzdálený konec. Mezi glóby byly cedule s tím nejjasnějším symbolem, jaký si jen Langdon dokázal představit.

Kdo by si připaloval cigaretu v místnosti plné prastarých knih?!

Když se dostal hlouběji do knihovny, vynořila se před ním hlavní atrakce, obklopená návštěvníky.

Ďáblova bible.

Obří kniha se nacházela v krychlové plexisklové vitríně, která byla tak velká, že vypadala spíš jako letištní kuřácký salonek než jako ochranný obal. Kolem postával dav tiše mumlajících turistů, kteří si tajemný kodex fotili a obdivovali ho. Kniha ležela otevřená na ikonické ilustraci démona v hermelínové bederní roušce. Langdon se však na kodex téměř ani nepodíval, místo toho si prohlížel obličeje v davu.

Jsi tu, Katherine?

Mnozí návštěvníci se zimomřivě choulili, někteří si dýchali do dlaní. V tomto sále udržovalo Klementinum obzvláštní chladno – leckdo by řekl až nepříjemné, jak včera podotkla Katherine. Langdon jí vysvětlil, že kurátoři často ty nejhojněji navštěvované prostory ochlazují, aby turisty trochu popohnali a nevznikaly tu zácpy – taktika práce s davem, kterou později převzaly restaurace s rychlým občerstvením. Dovnitř a ven.

„Katherine?“ zavolal Langdon tlumeně do tichého davu.

Několik návštěvníků se po něm zvědavě ohlédlo. Pár jich pozvedlo obočí, jako by ho poznali. Ale jinak žádná odpověď.

Možná tu byla, ale už odešla?

Ještě jednou prohlédl dav a pak zvedl zrak k opuštěnému balkonu. „Katherine Solomonová?“ zavolal, tentokrát hlasitěji.

Rázem k němu zamířil hlídač a prstem zdviženým ke rtům ho umlčel. Byli koneckonců v knihovně. Langdon přikývl, že rozumí, a mlčky dál prohlížel všechny kouty zdobeného sálu. Ani když ho obešel dvakrát dokola, nenarazil na žádnou stopu po Katherine.

Při pomyšlení, jak je tohle město velké a jak nejasné má indicie, ho přepadala beznaděj.

Jestli nejsi tady, kde tedy jsi?

***

Hlavně bez sirén, připomněl si Pavel, když smykem zastavil před Klementinem. Jeho modrý stav pohotovosti už přinesl čtyři samostatné tipy.

Řidička tramvaje oznámila ze zastávky u Národního divadla, že Langdon jde po nábřeží směrem k centru.

Řidič taxíku parkující na Mariánském náměstí ho viděl vcházet do Klementina.

Mazaná skrýš, pomyslel si Pavel, protože mu bylo jasné, jak dobře historik tento komplex budov asi zná. Ale ani to ti nepomůže. Já mám oči všude.

Pavel vběhl do muzea a ukázal Langdonovu fotografii pokladní. Ta mu sdělila nejen to, že si dotyčný koupil vstupenku, ale také v které místnosti se teď s největší pravděpodobností nachází.

Je můj, zaradoval se Pavel, nenápadně se ujistil, že má nabitou pistoli, a vrazil do muzea.

„Barokní knihovna!“ křikl na hlídače v hlavní chodbě. „Kudy?!“

KAPITOLA 62

Noční hlídač Mark Dole znal prakticky každého, kdo měl přístupovou kartu do Random House Tower, ale ty dva muže, kteří se právě pípnutím sami vpustili dovnitř, nikdy předtím neviděl.

Jejich příchod uprostřed noci, krátce po onom dramatickém vstupu Jonase Faukmana, by vzbuzoval spoustu otázek sám o sobě, ale ze skutečnosti, že byli oba v černých vojenských mundúrech, přeběhl Doleovi mráz po zádech.

„Pánové!“ zvolal a vyskočil na nohy. „Co byste potřebovali?“ A jak jste si sakra odemkli moje dveře?!

„Máte tu stav nouze,“ oznámil pevným hlasem ten svalnatější a naléhavě zamířil rovnou k pultu. Na zádech nesl naditý batoh. „Laděný dynamický hltič kmitů ve vaší budově spustil na radnici alarm – hrozí tu konstrukční selhání.“

Doleovi chvíli trvalo, než pochopil, o čem to muž mluví. Většina mrakodrapů na Manhattanu „laděný dynamický hltič kmitů“ skutečně měla. Šlo o pečlivě vyvážený přístroj umístěný v některém z vyšších pater, kde fungoval jako stabilizační protizávaží zajišťující, že se budova v silném větru nebo při zemětřesení příliš nerozkývá. V případě Random House Tower měl laděný dynamický hltič kmitů podobu osmisettunové nádrže s vodou zavěšené v padesátém patře.

Konstrukční selhání? Proč nesvítí žádný alarm tady u mě?

„Musíte se evakuovat a budu se potřebovat dostat nahoru,“ prohlásil muž a zastavil se před pultem.

„Já ale nechápu –“

Následoval bleskový pohyb a úder pěsti do hrudníku vyrazil Doleovi vzduch z plic. Noční hlídač dopadl tvrdě na záda, zůstal ležet na podlaze za pultem a lapal po dechu. Mohutný muž byl vmžiku u něj, poklekl a přitiskl mu na prsa hlaveň pistole.

„Ani muk,“ zašeptal mu, vylovil z jeho uniformy přístupovou kartu k celé budově a hodil ji přes pult svému komplicovi.

Dole ležel nehybně na zádech a zíral na strop vestibulu. Slyšel rychle se vzdalující kroky a poté důvěrně známé zapípání; druhý vetřelec právě použil kartu k tomu, aby prošel bezpečnostním turniketem a dostal se k výtahu.

„Ležte tiše tady,“ zašeptal muž nad Dolem, „a nic se vám nestane.“ Stáhl mu ruce páskou, sebral mu čepici ostrahy, nasadil si ji sám a s pistolí na klíně zaujal Doleovo místo u pultu.

Dole se s bolavým hrudníkem snažil popadnout dech. Neznámým vetřelcům stačilo pouhých deset vteřin na to, aby převzali jeho pozici a ukradli mu kartu, s níž se mohli dostat kamkoliv v budově.

***

Ve čtvrtém patře právě Jonas Faukman vystoupil z výtahu a zamířil k ocelovým dveřím označeným STŘEDISKO OCHRANY DAT. Ke vstupu by potřeboval speciální kartu, proto začal hlasitě bušit na dveře, dokud se konečně neotevřely a neobjevil se známý obličej.

Na Alexi Conanovi bylo na první pohled vidět, že si dnes v noci také zažil svoje. „Sláva,“ vydechl. „Jste zpátky.“

„Nějaké novinky o Robertovi a Katherine?“ uhodil na něj ihned Faukman, který měl dosud plnou hlavu jeho slov z předešlého vyplašeného telefonátu: Ti hackeři, co smazali ten váš rukopis… myslím si, že možná zabili jednoho z vašich autorů.

„Všechno vám vysvětlím,“ spustil Alex, „ale mám dobré zprávy. Nikoho nezabili. Spletl jsem se.“

Faukman pocítil obrovskou úlevu, předklonil se, zapřel si dlaně o kolena a několikrát si zhluboka vydechl. Díky Bohu.

„Vypadalo to, že Langdon je mrtvý,“ vypravil ze sebe Alex a pobídl Faukmana dovnitř do střediska ochrany dat. „Před chvílí jsem ale mluvil s ředitelem Four Seasons. Celá ta situace je dost složitá, nicméně mě ujistil, že Langdon je stoprocentně naživu, ačkoliv má podle všeho nějaké opletačky s místní policií.“

Jaké opletačky? podivil se v duchu Faukman, nad zvědavostí v něm však vítězila upřímná radost, že je Langdon v pořádku.

Povzbuzen těmito dobrými zprávami následoval Alexe bludištěm hlasitě hučících počítačových regálů vysokých od podlahy až po strop. Vynořili se do otevřeného prostoru s velkou pracovní stanicí, k níž náleželo několik monitorů rozmístěných do půlkruhu. Před monitory stály polstrované kancelářské židle s vysokými opěradly. Faukman měl pocit, jako kdyby vstoupil do nějakého menšího velína.

Na stěně nad pracovní stanicí visel velký zarámovaný obraz s motivem zaoceánského parníku v nouzi – potápěl se do moře jedniček a nul. Titulek zněl: KAŽDOU DÍRU ZALEP VČAS. Parafráze slavného sloganu z druhé světové války měla být připomínkou, že proti úniku dat je třeba bojovat neustále.

Tentokrát se to tedy vážně nepovedlo, pomyslel si Faukman. Rukopis je pryč.

Alex přisunul ke své židli druhou, oba muži se posadili a otočili se tvářemi k sobě. „No… stalo se toho hodně,“ pronesl technik s vážným výrazem. „Vezmu to popořadě.“

Faukman věděl, že brát to popořadě je asi ten nejhorší způsob, jak vyprávět příběhy, ale rozhodl se držet jazyk za zuby.

„Nechtěl jsem vám to všechno vykládat po telefonu,“ spustil Alex, „ale po tom, co jste zmizel, jsem dostal strach a měl jsem pocit, že bych měl okamžitě varovat Katherine Solomonovou, že její rukopis se stal cílem útoku – a že možná hrozí nebezpečí i jí osobně.“

„Dobře.“

„Vyhledal jsem si její osobní složku a zavolal jí na mobil, ale nevzala to. Totéž v případě Roberta Langdona. Když jsem se nemohl dovolat ani jednomu z vás tří, zpanikařil jsem a rozhodl se, že se pokusím do vašich telefonů nabourat a zjistit, kde přesně se nacházíte.“

„Počkat, tohle se dá?“

„U vás se mi to nepovedlo,“ odpověděl technik, otočil se ke svému terminálu a začal ťukat do klávesnice. „Ani u doktorky Solomonové, ale u pana Langdona to byla hračka. Všiml jsem si, že má e-mailovou adresu na iCloudu a také že na našem serveru použil pro několik různých složek jedno a totéž heslo. Po pravdě mě překvapilo, že takhle inteligentní člověk používá to samé heslo úplně všude, a ještě ke všemu tak slabé jako ‚Delfín123‘.“

Langdon má heslo Delfín123? Faukman svěsil hlavu. Proč se vůbec obtěžujeme s nějakými bezpečnostními protokoly? Langdonovi na Harvardu přezdívali „Delfín“, protože i ve svém věku dokázal v bazénu předehnat polovičku univerzitního týmu vodních pólistů. Bohužel zároveň sám sebe označoval za ludditu – milovníka starých časů, jehož odborná znalost dávné minulosti vedla ke zdrženlivému vztahu k budoucnosti. Proboha, vždyť dodneška používá vizitkář a nosí hodinky s Mikymausem.

„Zoufale jsem potřeboval někoho z vás najít,“ pokračoval Alex, „proto jsem se pomocí Langdonova hesla naboural do jeho aplikace FindMy, abych zjistil jeho přesnou polohu.“

Technik stiskl několik kláves a objevila se mapa Prahy.

„Podle iCloudu byl Langdonův telefon kompletně offline, což je velice nezvyklé. A když se podíváme na jeho ‚poslední známou polohu‘, dostaneme značně znepokojivý obrázek.“ Conan obnovil obrazovku a zazoomoval. „Tady stojí, že poslední informace o poloze pana Langdona pocházejí z doby dvě minuty po sedmé ráno místního času a nacházel se přesně… tadyhle.“ Ukázal na modrou tečku na mapě. „A od té chvíle nic.“

Faukman zamžoural na obrazovku. „Prosím? Vždyť to ukazuje, že byl uprostřed Vltavy.“

„Ano! Vzhledem k tomu, že nás napadli hackeři se schopnostmi, jaké jsou obvykle k vidění jen v armádě,“ vysvětlil Alex, „a vzhledem k tomu, že vy jste zmizel a Langdon neodpovídal…“

„Vy jste si myslel, že se utopil? Robert je špičkový plavec! Nejspíš tam svůj telefon jen hodil.“

„Tomu bych býval rád věřil, jenže kdyby Langdon telefon hodil, ukazovalo by to na mapě rovnou čáru. Tady je ale vidět, že se telefon pohyboval sem a tam, dokonce se vrátil o kus zpět, než zmizel! Vypadalo to, jako kdyby někdo Langdona vyvezl na řeku, hodil ho přes palubu a on se snažil doplavat zpátky ke břehu, ale utopil se a stáhl telefon s sebou na dno.“

Faukman chápal, že je to značně znepokojivý scénář, ale Alexův interpretační skok od „poslední známé polohy“ telefonu k Langdonově vraždě postrádal několik logických mezikroků. Na druhou stranu nebyl o nic méně logický než ta surreálná shoda okolností, že Langdonův i Faukmanův mobil ležely v tuto chvíli na dně dvou řek na opačných stranách planety.

„Já vím, že je to podle vás přehnaná reakce,“ řekl Alex, „ale vzhledem k tomu, kdo nás hacknul, jsem měl právo dělat si starosti. A pořád mám.“

„Kdo nás tedy hacknul?“ zeptal se Faukman a předklonil se.

„Právě proto jsem chtěl mluvit s Katherine – abych zjistil, jestli neví o někom, kdo by na ni mohl mít políčeno. Mohl bych pak na základě toho připravit nový algoritmus na vyhledávání specifických digitálních stop.“

Panebože, ten kluk vážně potřebuje redaktora. Prostě mi řekni, kdo to byl!

„Ale než jsem ten algoritmus stačil naprogramovat, můj FTK scan na něco narazil. Jedno z IoCéček toho hacku odpovídalo MISPu spojenému se známou –“

„Alexi, já vůbec nevím –“

„Úplně postačí, když vám řeknu, že ti lidi, co nás hacknuli, měli naspěch. Snažili se ušetřit čas tím, že zrecyklovali část svého vlastního kódu – narazil jsem na duplicitní řetězce, kterým se mezi hackery říká ‚copy pasta‘. Šetří sice čas, ale jejich použití s sebou nese riziko, že vyzradí –“

Najednou technik vyskočil ze židle, otočil se a upřeně se zahleděl mezi řadami regálů s elektronikou směrem ke vchodu. „Allison?!“ zavolal.

Faukman měl už takhle nervy napjaté k prasknutí. „Kdo je Allison?“

„Moje šéfová. Buď je tu dneska dřív než normálně, nebo mám slyšiny.“ Alex se podíval na hodinky. „Vy jste neslyšel, jak zapípaly vstupní dveře?“

Faukman zavrtěl hlavou. Já od 5. října 1987 neslyším vůbec nic. Čtvrtá řada, Pink Floyd, Madison Square Garden. Gilmour hrál jako bůh.

„Moment,“ řekl Alex a zmizel v bludišti počítačů.

Mě z něj klepne, pomyslel si netrpělivě Faukman.

Technik se po deseti vteřinách vrátil a pokrčil rameny. „Promiňte, jsem dneska už totálně paranoidní.“ Viditelně otřesený se znovu posadil. „S těmi lidmi, proti kterým stojíme, je lepší si nezahrávat.“ Přisunul si židli k nejbližšímu počítačovému terminálu a pokynul Faukmanovi, ať se k němu připojí, což redaktor udělal. „Něco vám ukážu,“ pronesl Alex a spustil internetový prohlížeč. „Nebudete věřit –“

Faukman se náhle natáhl, chytil mladíka za ruku a dal mu znamení, ať mlčí. Už ani slovo!

„Cože?“ ucukl Alex.

„Promiňte,“ řekl Faukman hlasitě, ale nevzrušeně. „Chci si jen něco ověřit na internetu.“

Zvedl prst ke rtům a upřeně se na mladého technika zahleděl, aby ho umlčel. Když Alex přikývl, že rozumí, Faukman od něj převzal klávesnici. Na monitoru před sebou měli standardní stránku internetového vyhledávače a Faukman na místo pro hledaný řetězec v rychlosti velkými písmeny naťukal:

NEJSME TADY SAMI… CHOVEJTE SE JAKO JÁ.

Technik se k Faukmanovi rázem otočil a vyděšeně na něj vytřeštil oči.

Jo, já mám taky nahnáno, pomyslel si Faukman, který si před okamžikem uvědomil, že to pípnutí od vstupních dveří vůbec nebylo výplodem Alexovy paranoidní fantazie; někdo sem skutečně vešel a teď se skrývá kdesi mezi regály za jejich zády.

A poslouchá, o čem se bavíme. Faukman si před chvílí všiml, že se ve skle zarámovaného obrazu na stěně odráží téměř nezřetelná tečka modrého světla. Redigování špionážních thrillerů právě přineslo ovoce. Někdo jiný na jeho místě by možná tečku považoval za laserový zaměřovač střelné zbraně, jenže tahle tečka byla modrá, ne červená, a mířila na panel skla.

„Hm, to je vážně zajímavá stránka,“ pronesl Faukman, poklidně vymazal svoji první zprávu a napsal další.

KDO JE ZA TÍM HACKEM?

Alex od něj celý bledý převzal klávesnici.

Zhluboka se nadechl a pečlivě naťukal odpověď.

Faukman si to bizarní slovo s pomlčkou, které technik právě napsal, bedlivě prohlédl. Byl si jistý, že ho nikdy předtím neviděl. Nechápavě na mladíka pokrčil rameny a nehlasně naznačil: „Kdo… to… je?“

Alex začal znovu ťukat – tentokrát napsal krátký akronym.

Faukman na něj jen šokovaně zíral. To snad ne.

Být to kterékoliv jiné ráno, tak by tomu, co před sebou viděl na obrazovce, prostě nevěřil, ale vzhledem k tomu, co všechno se během dnešní noci seběhlo, přinášela tahle informace odpověď na spoustu otázek.

Do prdele.

Teď zbývalo ještě rychle vymyslet, co v téhle ošemetné situaci podniknout. Usoudil, že všechno bude záležet na jeho komunikačních schopnostech a také na správném chápání nepatrného rozdílu ve významu dvou velmi podobných slov.

Misinformace a dezinformace.

KAPITOLA 63

V barokní knihovně si mezitím Langdon stále znovu prohlížel obličeje v davu návštěvníků, až se nakonec smířil s tím, že dorazil příliš pozdě.

Je pryč.

Od chvíle, kdy mu Katherine poslala zašifrovaný e-mail se vzkazem, který ho dovedl až sem, uplynuly dvě hodiny; pokud tu ráno skutečně byla, vypršela jí platnost vstupenky a hlídači ji nepochybně vyzvali, ať sál opustí.

Když se Langdon zahleděl na Codex Gigas rozevřený v ochranné skleněné krychli, ilustrace „Čerta v plínce“ jako by jeho pohled výsměšně opětovala. Včera stáli s Katherine přesně na témže místě, ruku v ruce, a bezstarostně spolu probírali tajemství, jimiž je tato neuvěřitelná kniha opředená.

Legenda Ďáblovy bible Katherine zaujala, ze všeho nejvíc ji však nadchla architektura okázalé knihovny samotné. Očarovaná její krásou se ho vyptávala na parketovou podlahu, fresky a „falešný balkon“, jak to označila.

„Jak to myslíš, falešný?“ zeptal se překvapeně Langdon.

„No, je to jen dekorace, nebo ne?“ Ukázala na balkon, který se táhl kolem dokola celé místnosti. „Podívej… není se tam kudy dostat – nikde žádný žebřík ani dveře.“

Langdon se zasmál. To by nebyla pravá vědkyně, kdyby jí taková nesrovnalost unikla. Většina turistů, kteří vyvýšený ochoz obdivovali, si vůbec nevšimla zjevné hádanky: nebylo jak se na něj dostat.

„Pojď za mnou,“ zašeptal a nenápadně kývl doprava. Zamířil do rohu sálu, pak se ještě jednou ujistil, že se všichni ostatní návštěvníci soustředí na Bibli, opatrně chytil jednu část knihovny a přitáhl ji k sobě. Knihovna tiše vyjela ven, čímž odhalila tmavý výklenek, v němž se nacházelo točité schodiště stoupající k otvoru na úrovni balkonu.

„Ty abys něco takového nevěděl,“ komentovala to Katherine a obrátila oči v sloup.

Langdonovy vřelé vzpomínky na včerejší den se náhle rozplynuly, protože ticho v knihovně přerušil autoritativní hlas, který začal cosi vyvolávat ode dveří.

„Dámy a pánové!“ halekal muž česky. „Opusťte výstavu! Požární poplach!“

Mnozí čeští návštěvníci se vyplašeně ohlíželi jeden na druhého a ihned zamířili k východu. Zahraniční turisté si z nich vzali příklad a následovali je.

„Fire emergency!“ oznámil tentýž hlas. „Go to the exit! Now!“

Požár? Langdon nic necítil. Vážně?

Zahleděl se ke shluku turistů, kteří se teď nahromadili u jediného východu z knihovny. V chodbě dohlížel na evakuaci svalnatý muž v uniformě ÚZSI a bedlivě si každého návštěvníka prohlížel. Jednoho nebo dva dokonce zastavil, aby jejich obličej mohl prozkoumat podrobněji.

Langdon ho okamžitě poznal. Poručík Pavel.

Neměl ponětí, jak ho ten člověk dokázal vypátrat takhle rychle – a s takovou přesností –, každopádně byl však tady a kontroloval každého v davu.

Ten poplach je falešný, pochopil Langdon. Chce mě dostat do pasti.

Vzhledem k tomu, že po něm Pavel střílel už v zrcadlovém bludišti, nedalo se zaručit, že po něm nezačne pálit i tady, až knihovnu opustí poslední návštěvník.

Rozhlédl se, kde by se tu dalo schovat, ale viděl jen řadu glóbů a průhlednou vitrínu s kodexem. Ani jedno mu nebylo k ničemu. V zoufalství obrátil zrak k balkonu a potom k odsuvné knihovně v rohu sálu.

Jenže i kdyby vylezl na balkon, odtud už se nikam nedostane. Tenhle sál je slepá ulička. Ale když se na skrytém schodišti ukryje, získá aspoň pár minut. Ostraha muzea ho nakonec samozřejmě objeví, to však bude mnohem lepší než zůstat o samotě s nepříčetným ozbrojeným příslušníkem ÚZSI.

Než ho Pavel mohl spatřit, oddělil se Langdon od turistů směřujících k východu a přešel k tajným dveřím. Tam sevřel rám knihovny a zabral k sobě.

Dveře se ani nehnuly.

Langdon nechápavě zabral znovu.

Oni je zamkli?

Instalovat sem do knihovny zámek nedávalo žádný smysl, a navíc, ještě včera, když tu byli s Katherine –

Najednou ho něco napadlo.

Nevysvětlitelné… a přece…

Vzrušený tou nečekanou možností sklonil ústa k příčce a zašeptal: „Katherine?“

Rázem zevnitř uslyšel šramot, jako by někdo uvolňoval to, co dveře drželo na místě. Za okamžik se knihovna hladce otevřela.

Langdon zjistil, že hledí přímo do uslzených očí Katherine Solomonové.

Bez váhání vstoupil do její náruče a nechal knihovnu zapadnout zpět na místo. Zatímco se v nevelkém, temném výklenku objímali, Langdon slyšel, že Katherine tiše pláče.

„Díky Bohu,“ vypravila ze sebe. „Myslela jsem, že jsi mrtvý.“

„Jsem tady u tebe,“ zašeptal.

KAPITOLA 64

Katherine se k Langdonovi v tmavém výklenku pevně tiskla a ani jeden z nich nemluvil. Bez ohledu na to, jaký chaos vládl mimo tento uzavřený prostor, oni dva si teď připadali na světě úplně sami – alespoň pro tuto krátkou chvíli byli v bezpečí a spolu.

Myslela jsem si, že už ho nikdy neuvidím, běželo Katherine hlavou.

Připadalo jí, že se tu ukrývá celou věčnost, plná starostí o svůj život a zároveň zdrcená tím, že možná přišla o muže, do něhož se právě zamilovala. Zůstat bez něj jí připadalo jako obzvlášť krutý obrat osudu; dlouhá léta ji to k přirozeně šarmantnímu Langdonovi mocně přitahovalo, vždy se však bránila tomu, aby jejich vztah přerostl do romantické roviny. Možná se bála ztratit ho jako přítele, přesto při každém jejich osobním setkání potají přemítala, jestli jednou, po desetiletích přátelství, čas přece jen neuzraje.

A teď k tomu nakonec skutečně došlo.

Zcela ovládnutá emocemi k sobě Langdona přitiskla ještě pevněji a těšila se z přítomnosti jeho teplého těla i z toho, jak dokonale do sebe při objetí zapadají.

„Jsi úplně ledová,“ zašeptal. „Je ti něco? Kde máš bundu?“

„Zajistila jsem s ní dveře,“ odpověděla. Jeden rukáv přivázala k zábradlí točitého schodiště a druhý ke klice dveří, aby nikdo nemohl knihovnu vytáhnout. „Nenapadlo mě, kde jinde bych se mohla schovat než tady.“

„Ale proč se schováváš?!“ zeptal se Langdon, upřímně zmatený.

Katherine mu vysvětlila, že ráno měla v hlasové schránce vyplašenou zprávu od jakéhosi Alexe z oddělení ochrany dat v nakladatelství Penguin Random House. Zavolala mu zpátky a on ji se zoufalstvím v hlase varoval, že se někdo naboural na jejich server a smazal její rukopis i se vším, co měla nahraného u něj.

„Cože?!“ vyhrkl ohromeně Langdon. „Tvůj rukopis je pryč?“

„Vypadá to tak,“ potvrdila. „A ten technik byl vážně vyděšený. Řekl mi…“ Na okamžik se jí zlomil hlas. „Roberte… řekl mi, že ses asi utopil.“

***

Langdon se odtáhl a snažil se ve tmě rozeznat její obličej. „On ti řekl, že jsem mrtvý?!“

„Ano, bohužel to tak vypadalo,“ přisvědčila Katherine přiškrceným hlasem. „Řekl mi, že trackoval polohu tvého telefonu a že signál zmizel uprostřed Vltavy. Zdrtilo mě to tak, že jsem se na nic dalšího neptala, a on mi doporučil, ať se ihned zbavím svého telefonu, stáhnu se někam do bezpečí a nevycházím na ulici, dokud nezíská víc informací. Problém je, že se ani s jedním z nás nemohl spojit, a vypadá to, že ten, kdo smazal můj rukopis, jde po nás všech. Řekl mi, že Jonas prý taky zmizel neznámo kam!“

Langdon téměř nebyl schopný srovnat si to všechno v hlavě. Jonas zmizel? „Ale proč by se někdo na ten tvůj rukopis takhle zaměřil? Nebo na kohokoliv z nás?!“

„To netuším,“ zavrtěla hlavou, přitáhla si ho zase blíž a přitiskla své sladce vonící vlasy na jeho tvář. „Jsem hlavně strašně ráda, že jsi v pořádku.“

„Katherine,“ zašeptal, „netuším, co se tady děje, ale hrozně mě mrzí, čím sis musela projít.“ Uvědomoval si, že se s ní musí podělit o podrobnosti svého vlastního šíleného rána, momentálně se však především snažil vymyslet, co podniknout dál. „A jsi si jistá, že tvůj rukopis je zničený?“

„Podle Alexe ano,“ potvrdila. „Smazali ho ze všech serverů. Jediná dobrá zpráva je, že když jsem ráno odcházela z hotelu, všimla jsem si úplně prázdného byznysového salonku a napadlo mě, že toho využiju a rukopis vytisknu, aby sis ho mohl přečíst i ty.“

Několik posledních dní Katherine opakovala, že je téměř připravená věnovat mu jeho vlastní exemplář, jenže podle nakladatelské etiky měl jako první obdržet rukopis její redaktor… což se teď naplnilo.

„Vytiskla jsem tvoji kopii a už jsem se chtěla vrátit nahoru a zamknout ji u nás do trezoru, jenže vtom se v hotelu rozezněl požární poplach a všichni se museli evakuovat z budovy!“

Langdonovi k jeho úžasu došlo, že když sprintoval vestibulem a spustil alarm, byla Katherine hned za rohem. Panebože, minul jsem se s ní o takový kousek!

„A ta kopie, kterou jsi vytiskla,“ zeptal se v neproniknutelné tmě, „podařilo se ti ji uložit někam do bezpečí?“

„Mám ji tady v tašce!“ odpověděla. „Když jsem Alexovi řekla, že si ji nesu s sebou, tvrdil, že je to dost možná poslední existující exemplář, a taky mě pobízel, ať ho ukryju na nějakém bezpečném místě, dokud nezjistíme, co se to vlastně děje. Byla jsem zrovna tady vedle v ulici, tak jsem se vypravila sem.“

Langdon ji přitiskl pevněji.

„Věřila jsem, že jsi naživu, Roberte – cítila jsem to, i když mi Alex tvrdil, že ses utopil. Chtěla jsem ti zavolat a říct ti, kde na tebe budu čekat. Alex mě ale varoval, že by někdo mohl monitorovat veškerou naši komunikaci.“

„A tak jsi mi poslala zašifrovaný vzkaz e-mailem a pak jsi zahodila telefon,“ doplnil Langdon, jemuž teď všechno začalo zapadat dohromady.

„Ano. Enochejština a Kodex XL. Nic zapeklitějšího jsem vymyslet nedokázala, ale věděla jsem, že ty to pochopíš.“

Langdon se neubránil úsměvu. „To byla náhodou zatraceně mazaná šifra, Katherine Solomonová.“

„Nebyla moc složitá.“ Zasmála se a něžně ho políbila na tvář. „Říkala jsem si, co bys na mém místě udělal ty.“

***

V chodbě před barokní knihovnou právě poručík Pavel sledoval, jak ze sálu vycházejí poslední turisté.

Kde je sakra Robert Langdon?

Před pěti minutami Pavel ukázal Langdonovu fotografii hlídači, který kontroloval vstupenky u vchodu do knihovny. Muž mu potvrdil, že ten vysoký Američan skutečně krátce před Pavlovým příchodem do knihovny vešel a podle všeho ji zatím neopustil.

Tak kde je?!

„Je tu ještě jiný východ?“ zeptal se Pavel.

Vyplašený hlídač zavrtěl hlavou. „Není.“

Pavel vstoupil do dveří a rozhlédl se po dlouhém obdélníkovém sálu. V podstatě šlo o širokou chodbu s ohromnými knihovnami podél stěn, bez možnosti jakéhokoliv úkrytu. Středem místnosti se táhla řada starobylých glóbů k jakési obří průhledné vitríně – přičemž za nic z toho se nedalo pořádně schovat.

V tom okamžiku si Pavel všiml balkonu.

Náramně chytré, pane profesore.

Ochoz po obvodu celého sálu byl dostatečně vysoko na to, aby se tu Langdon ztratil z očí čistě tím, že by se na něm natáhl na podlahu. Pavel se rozhlédl po místnosti, ale neviděl žádné schody, dveře ani jiný přístup do patra.

Přivolal si hlídače a ukázal na balkon. „Jak se dá dostat nahoru?“ zeptal se tiše hubeného mladíka, kterého převyšoval dobře o hlavu.

Hlídač nervózně pokynul do rohu sálu nalevo od vchodu. „Tamhle jsou skryté dveře a za nimi je točité schodiště.“

Pavel se zamyslel nad svými možnostmi. „Zamkněte knihovnu!“ přikázal. „Zůstaňte venku a nikomu neodemykejte. Ten člověk, který je tu uvězněný, je extrémně nebezpečný. Za žádných okolností nesmíte odemknout – bez ohledu na to, co odsud uslyšíte! Včetně střelby. Je to jasné?!“

Hlídač zbledl a přikývl. Nemarnil čas, vyběhl zpátky na chodbu a zavřel za sebou. Bouchnutí dveří se rozlehlo celým prázdným sálem a Pavel slyšel cvaknutí několika západek.

Když osaměl, obrátil se ke ztichlému prostoru.

Jen vy a já, pane profesore… v tomhle nádherném mordovacím sále.

KAPITOLA 65

Historická Staronová synagoga se nachází na pražském Josefově, jenž býval původním obezděným židovským ghettem. Coby nejstarší fungující synagoga v Evropě byla od konce třináctého století němým svědkem mnoha proměn v chodu dějin. Navzdory hlodání zubu času a mnoha bouřlivým událostem, jimiž Praha prošla, zůstává synagoga nedotčená – coby doklad houževnatosti víry a tradice.

Podle legendy nanosili kameny pro její stavbu andělé až z Jeruzaléma „pod podmínkou“, že se po příchodu Mesiáše do Jeruzaléma opět vrátí. Mnozí učenci věří, že tento dar „pod podmínkou“ – v hebrejštině al-tnaj – se začal plést s výrazem alt-naj, který v jidiš znamená doslova „staronový“, a odtud pochází její nezvyklé jméno.

Duchovní oáza v poušti materialismu, napadlo Golema při pohledu na její prostou kamennou fasádu, vedle níž se těsnaly výlohy obchodů Hermès, Montblanc a Valentino. Moderní svět už pronikl do všech koutů tohoto starobylého ghetta, postupně pohlcoval jeho pochmurná obydlí, až tu nakonec nezůstala téměř žádná stopa po nebezpečných uličkách, jež kdysi střežil původní mytický golem, stvořený před staletími právě na tomto místě.

Svým způsobem se i Golem sám zrodil právě v této synagoze. Krátce po svém příjezdu do Prahy procházel bezcílně kolem, když náhle uslyšel průvodkyni vykládat turistům legendu o velkém ochránci židovského ghetta – o strážné duši vsazené do těla hliněného obra. Ten příběh mu připadal důvěrně známý a osobní. A tak, jako by ho sem táhla nějaká neviditelná síla, Golem vstoupil do chrámu.

Vzduch uvnitř byl mrtvý a nehybný, jakoby nabitý téměř mystickou energií. Za oltářem umístěný svatostánek skýtal útočiště starobylým svitkům Tóry, inspirované věčným dialogem mezi světským a božským. To ticho a šero Golema uklidňovalo. Usadil se do dřevěné lavice s povrchem ohlazeným generacemi věřících a právě zde, v křehkém světle středověkých lustrů, vzal do ruky informační brožurku a začetl se.

Legenda o golemovi ho uchvátila – i ta o jeho stvořiteli, mocném rabínu jménem Jehuda Löw ben Becalel, rovněž uctívaném jako Pražský Maharal. Kromě toho, že byl hluboce zběhlý v židovském mysticismu a talmudu, byl rabi Löw také matematikem, astronomem, filozofem a kabalistou, a navíc i plodným autorem, který napsal například významné pojednání nazvané Gur arje.

Později téže noci si Golem rabínův text, zakoupený ve stánku se suvenýry vedle synagogy, tiše přečetl. Nasával prastará slova a nevycházel z údivu nad tím, že na každé stránce nachází sám sebe… Pravdu, jak ji on sám dávno chápal!

Realita má mnoho různých úrovní.

Guf, nefeš, sechel…

Samotářská duše se může spojit s jinou a vytvořit novou bytost.

Jesodot, taarovot, tarkovot…

Duše se rodí znovu a znovu.

Gilgul nešamot…

Té osudové noci, zatímco studoval cykly duše, si zničehonic uvědomil, že on, stejně jako původní golem, se v tomto světě zhmotnil bez jakékoliv předehry a rovnou v hotové podobě, čistá duše náhle se probudivší v hmotném těle, v němž se cítil tak cize, že se mu až hluboce protivilo.

Vybavoval si ten první okamžik ve vlhkém psychiatrickém ústavu, kdy si podnícen nepopsatelně krutým činem náhle uvědomil vlastní existenci a smysl svého bytí – při pohledu na bezmocnou ženu zmlácenou do bezvědomí noční sestrou povstal z nicoty. Vrhl se vpřed, srazil sestru k zemi a pak ji sveřepě škrtil, dokud z ní nevyprchal život.

Potom stál nad svou obětí a vychutnával si vítězství, posílen svým prvním aktem služby na tomto světě. Žena, kterou zachránil, nebyla při vědomí a jeho chrabrý čin neviděla. Stejně tak necítila, jak její zmlácené tělo ukládá zpět na lůžko, kde jí ošetřil rány a pak se vytratil zpět do tmy… přičemž začínal chápat, kým je a proč sem byl povolán.

Jsem její ochránce.

Od té chvíle sloužil ve vězeňské kobce jako mlčenlivý strážce, přihlížel ze stínů, staral se, aby byla v bezpečí. Teprve po oné noci v Praze, kdy si přečetl slova rabiho Löwa, mu konečně došlo, proč mu ta židovská legenda připadá tak známá, a pochopil skutečný důvod, proč byl přiveden právě sem.

Jsem Golem.

Představil si, jak se ten hliněný obr zničehonic probouzí, s jedinou jistotou: že je tu, aby chránil.

Jeho příběh je i můj příběh.

Stejně jako dávný hliněný obr se i Golem často cítil jako vyvrženec, odsouzený k samotě. I on musel bojovat, aby si uchoval zdravý rozum. Občas zatoužil po uznání své chráněnkyně, cítil však, že takové věci mu nepříslušejí. A tak se nadále kradl jejím světem neviděný.

Dnešek s sebou přinesl úplně jinou výzvu. Zabil její mentorku a také jejího milence – dvě zrůdy, které ji zneužívaly –, bylo však nezbytně nutné, aby Saša jeho činy, i když je prováděl v její prospěch, neodhalila.

Nikdy by mi neodpustila, nikdy by nepochopila.

Z toho důvodu Golem rozhodl, co je třeba udělat. Opatrně Sašu zamkl do tmy, kde zůstane v blažené nevědomosti ohledně všeho, co se tady děje… ohledně všeho, co se ještě má stát.

Jak se blížil k synagoze, cítil na svých bedrech nemalé břemeno, a jeho tíže nebyla pouze spirituální. Kapsy pláště měl plné: byl v nich paralyzér Vipertek, vystřelovací nůž a kovová tyčka k ovládání Éteru.

Kousek před chrámem zahnul doleva do Široké ulice, protože dnes neměl namířeno do synagogy, ale na sousední pozemek – něco přes hektar půdy obehnaný vysokým kamenným opevněním.

Prostor mezi těmito zdmi, zároveň uctívaný i obávaný, byl celosvětově znám jako to nejpřízračnější místo na Zemi.

KAPITOLA 66

Za jiných okolností by se poručík Pavel možná pokusil si poklidnou atmosféru prastaré knihovny aspoň trochu vychutnat, dnes však na klid neměl ani pomyšlení. Narůstal v něm takový vztek, jaký snad ještě nezažil.

Můj kapitán, můj strýc… zavražděný.

„Profesore!“ zařval do prázdného prostoru, vytasil pistoli a prohlížel si balkon nad sebou. „Vím, že jste tam nahoře! Vstaňte!“

Žádný pohyb.

Ticho.

„Okamžitě se ukažte!“

Pavel se pomalu otáčel a současně opisoval pistolí kruh po obvodu celého ochozu.

Nic.

Obrátil se k rohu místnosti, kde mu hlídač naznačil přítomnost tajného schodiště. Co nejtišeji přešel přes sál a vyhledal tu část knihovny, která zakrývala nenápadný vstup. Chytil malou mosaznou kliku a zabral za ni, dveře se však pohnuly jen o kousek a zasekly se.

Zkusil to ještě jednou. Dveře byly nějak zamčené zevnitř.

Pavel se zhluboka nadechl a zabral ze všech sil, dveře se však neochotně pohnuly jen o další centimetr a pak se mosazná klika z historické knihovny vytrhla a Pavel se po zádech svalil na tvrdé parkety. Po srážce s podlahou mu už tak tepající lebkou projela pronikavá bolest.

Zlostí bez sebe vyskočil na nohy, namířil pistolí na tajné dveře a stiskl spoušť. Projektil s hromovou ozvěnou pronikl zadní stěnou knihovny a za ní se hlasitě odrazil od čehosi kovového, patrně od toho točitého schodiště, které podle hlídače vedlo do patra.

Pád lidského těla však poručík neslyšel. Krátce uvažoval o tom, že by do knihovny vyprázdnil celý zásobník, ale hned si to rozmyslel.

Trpělivost, zašeptal mu do ucha duch mrtvého kapitána. Trpělivost je zbraň.

Pavel sklonil pistoli.

Jestli hlídači nevpadli do sálu po prásknutí výstřelu, pak je sem nemohlo přitáhnout asi nic. Čas byl na Pavlově straně a jemu už se v hlavě rodil nový nápad.

Na opačném konci sálu se o jednu knihovnu opíral starobylý žebřík. Zajišťoval přístup ke knihám v nejvyšších policích v přízemí, až k balkonu však nedosáhl.

Poručík přeskočil zrakem k průhledné vitríně. Těžká plexisklová kostka byla skoro stejně vysoká jako Pavel sám a zřejmě byla neprůstřelná – ideální základna pro žebřík. Kdyby se mu podařilo postavit žebřík tak, aby dosahoval k balkonu, mohl by po něm vylézt nahoru, doběhnout po ochozu až nad točité schodiště a zaútočit shora.

Trpělivost, zopakoval si v duchu. Trpělivost, můj kapitáne.

***

Katherine s Langdonem se ve výklenku krčili hrůzou. Těsným prostorem právě probzučela kulka a narazila do kovového schodiště pod nimi. S ohlušující ránou explodovala v záplavu jasných jisker.

Když před minutou uslyšeli Pavlův hlas a bouchnutí vstupních dveří, Langdon honem znovu co nejpevněji přivázal Katherininu bundu značky Canada Goose k zábradlí. Potom vylezli do poloviny točitého schodiště a zůstali na podestě mezi patry, aby mohli prchnout stejně rychle nahoru jako dolů. Pavel dal právě jasně najevo, že hodlá nejdřív střílet a teprve pak se ptát.

Jsme tady zamčení se šílencem.

Langdon přemýšlel, jestli Pavla takhle vykolejilo to poranění hlavy, nebo jestli má poručík od někoho oficiálně povoleno použít proti němu smrtící sílu. Ale od koho? Vzhledem ke všemu, co se Langdon právě dozvěděl, existovala znepokojivá možnost, že Pavel dostal za úkol vypátrat Katherinin rukopis a za každou cenu ho zničit.

A nás spolu s ním.

Langdon cítil, že mají jedinou naději: musejí okamžitě uvědomit ambasádu nebo místní policii. Problém byl v tom, že ani jeden neměli telefon, a kdyby tady volali o pomoc, slyšel by je stejně jen Pavel.

„Jsi v pořádku?“ zašeptal Langdon ve tmě.

„Ani trochu,“ odpověděl mu Katherinin hlas. „A ty?“

Nahmatal její ruku a stiskl ji. „Nehýbej se. Zůstaň tady na podestě. Vylezu nahoru a podívám se, jestli se odsud nedá nějak dostat.“

V naprosté tmě po hmatu stoupal po úzkém schodišti, až narazil na padací dvířka. Zlehka do nich zatlačil a nevelký dřevěný čtverec se o kousek nadzvedl.

Otvorem proniklo světlo. Langdon zamžoural a pomalu zvedal hlavu, dokud neměl oči na úrovni podlahy. Zpod naklopených padacích dvířek si potom prohlížel balkon a pátral po možných únikových cestách – aspoň po oknu na střechu. Nikde nic. Jen police se starými knihami stoupající k úchvatné stropní fresce.

Překlopil padací dvířka úplně a opatrně je položil na podlahu balkonu. Vystoupil ještě o schod výš, aby získal výhled skrz zábradlí. Dole, na opačném konci sálu, spatřil Pavla – stál k němu zády, s obličejem přitisknutým k vitríně s Ďáblovou biblí, jako by si ji soustředěně prohlížel.

Langdonovi rozhodně nepřipadal jako člověk s kdovíjakým zájmem o středověké artefakty, zejména v takovouhle chvíli, jenže pak uslyšel pronikavé zaskřípání a uviděl, jak se vitrína o několik centimetrů pohnula. Uvědomil si, že svalnatý poručík vůbec neobdivuje kodex, ale snaží se ohromnou vitrínu posunout po podlaze.

Proč? Ta krychle váží aspoň půl tuny!

Langdona vyděsil pohled na hluboké škrábance vyryté do nádherné parketové podlahy, ale ještě větší hrůzu v něm vyvolal starobylý žebřík, který ležel na podlaze vedle vitríny. Okamžitě mu bylo jasné, o co se Pavel snaží. Chce vylézt sem nahoru. Průhledná krychle vypadala dostatečně bytelně na to, aby žebřík udržela, a Pavel měl zase zjevně dost sil na to, aby s ní pohnul. Pokaždé když zabral, posunula se vitrína o několik centimetrů a pomalu se blížila pod balkon. K tomu, aby ji dopravil na vhodnou pozici, potřeboval ještě poměrně dost času a trpělivosti, ale zdálo se, že se mu zatím dostává obojího.

Jestli nás vyžene odsud, nemáme kde jinde se schovat. Z tohohle zamčeného sálu není úniku.

Langdon soustředěně pátral po nějakém řešení, když vtom mu zrak zabloudil směrem k nebi, jako ostatně často ve chvílích, kdy hledal inspiraci. Při pohledu na rozlehlou barevnou fresku klenoucí se nad jeho hlavou najednou cítil, jak ho zcela pohlcuje krása tohoto díla oslavujícího důležitost lidského vědění – zobrazení jezuitských svatých zabraných mezi oblaky do četby a psaní.

Mysli, Roberte.

Jak na to impozantní vypodobnění ráje hleděl, jeho zrak se nečekaně zarazil u nepatřičného předmětu zamaskovaného mezi nadýchanými oblaky.

U malého, kovového disku.

Jakési lesklé svatozáře…

Langdon však věděl, že tenhle předmět sem téměř jistě neumístil původní umělec, a jakkoliv odpudivý mu tento zásah do fresky připadal, sotva na něm spočinul očima, měl pocit, že se snad nebe samo otevřelo a nabídlo mu cestu k záchraně.

KAPITOLA 67

Terénní operační důstojnice Housemoreová při příjezdu k bastionu U Božích muk zjistila, že tu neparkují žádná auta, nikde není živá duše a vstupní dveře jsou zničené. Co se tady stalo? S vytasenou pistolí obezřetně vkročila dovnitř a začala křupat přes rozsypané střepy.

Ulevilo se jí, když dveře označené LABORATOŘ našla nedotčené a zamčené. Pokračovala chodbou dál do čekárny a do ordinace doktorky Gessnerové.

Kde všichni jsou?

Zavolala přes Signal panu Finchovi a sdělila mu, co objevila.

„Právě jsem odstartoval z Londýna,“ informoval ji Finch nezvykle napjatým hlasem. „Zabezpeč budovu – nikdo nesmí dovnitř ani ven. V případě nutnosti použij smrtící sílu.“

S tím hovor ukončil.

***

Ve čtvrtém patře Random House Tower, v onom skrytém bludišti regálů s hučící elektronikou, si agent Chinburg právě upravil na hlavě sluchátka a soustředěně se zaposlouchal do rozhovoru mezi Jonasem Faukmanem a Alexem Conanem, kteří seděli asi patnáct metrů daleko.

Paprsek laserového mikrofonu mířil na ten nejhladší povrch, který se Chinburgovi podařilo najít – na tabuli skla na obrazu potápějící se lodi. Kromě ní na něm byl příhodně také modrý oceán, v němž se tečka modrého světla celkem dobře ztrácela. Co víc, obraz visel poměrně blízko místa, kde Faukman s technikem hovořili, natolik blízko, že jejich hlasy vytvářely na povrchu skla mikrovibrace, které zase vyvolávaly mikrofluktuace laserového paprsku. Interferometr potom kolísání ve světelném paprsku analyzoval a „překládal“ vibrace zpět do audia.

Chinburg slyšel každé slovo. A nejsem sám.

Pan Finch, v soukromém tryskáči kdesi nad Evropou, byl právě připojený přes satelit a Voice-Over-Wi-Fi a poslouchal v reálném čase. Chinburg pevně věřil, že jeho šéf je spokojený. Ještě před chvílí měl celý tým obavy, že technik z nakladatelství Penguin Random House skutečně nějak odhalil, že za hackerským útokem stojí Q.

Ani omylem.

Chinburg se ušklíbl a s pobavením poslouchal, jak mu ve sluchátkách redaktor soptí vzteky. „Library Genesis!“ vyprskl právě Faukman. „Hacknula nás podělaná Library Genesis! Jedna z nejprofláknutějších pirátských skupin na světě! Jak jste sakra mohl připustit, aby se dostali na naše servery, Alexi!“

Chinburg o zmíněné nepolapitelné organizaci, mezi hackery známé jako LibGen, už samozřejmě slyšel. Založili ji před více než deseti lety nějací ruští vědci a jednalo se o největší „stínovou knihovnu“ upirátěných akademických a literárních děl. Navzdory četným právním překážkám a žalobám ze strany velkých vydavatelství LibGen stále přežívala, zejména díky důmyslné decentralizované síti zrcadlových webů a záložních domén.

Ten technik je úplně mimo. Je to v suchu.

Chinburgovi se ulevilo, protože tušil, že to klidně mohlo dopadnout přesně opačně. Jejich tým urychlil útok tím, že použil kus už existujícího kódu, to však v této nové éře, kdy se při pročesávání internetu uplatňovaly nástroje využívající AI, snadno mohlo vést k tomu, že by si někdo dokázal hackery spojit s operační divizí Q.

Naštěstí si toho ten kluk nevšiml.

Chinburg odhadoval, že se LibGen pokusila servery nakladatelství hacknout někdy v nedávné minulosti a technik dnes v noci narazil na digitální pozůstatky tohoto dřívějšího útoku.

Faukman dál nadával na neslavně proslulou pirátskou skupinu a technik u toho zběsile ťukal do klávesnice – patrně pátral po dalších informacích, nebo už možná sepisoval výpověď.

Jen klidně hledej, pomyslel si Chinburg. Jsi úplně vedle.

V tom okamžiku ucítil, jak mu zavibroval telefon, a podíval se na displej.

Byla to zabezpečená zpráva od pana Finche, který zjevně už slyšel dost.

MISE SPLNĚNA. IHNED SE STÁHNĚTE.

***

Ve vestibulu v přízemí ležel na podlaze za pultem svázaný noční hlídač Mark Dole a v duchu si nadával, že tu situaci nezvládl lépe.

Všechno se to seběhlo hrozně rychle. Selhal jsem ve chvíli, kdy na tom záleželo nejvíc.

Svalovec, který mu sebral čepici a obsadil jeho místo, si teď procházel Doleův telefon a peněženku a dělal si poznámky.

Dole si vyčítal, že hned když ty chlapy uviděl, nevolal policii. Stanice okrsku Midtown North se nacházela jen pár bloků daleko a policisté by tu byli za pár minut.

Vtom cinkl výtah a Dole slyšel, jak se do vestibulu vrátil ten druhý vetřelec.

„Všechno vyřešeno,“ hlásil. „Myslí si, že to byli knižní piráti – je to v pohodě.“

„Pitomci.“ Mohutný chlap se na židli otočil k Doleovi a poklekl vedle něj. „Tvoji šéfové jsou úplně mimo, Marku. Doufám, že ty budeš mít víc rozumu… dost na to, abys nikdy nikomu neprozradil, že jsme tady byli.“

Dole se zahleděl do jeho ocelových očí.

„Mimochodem,“ podotkl gauner, „máš roztomilý děti. A vidím, že bydlíš v Sunset Parku. Brooklyn je fajn na dojíždění a ze Čtyřicátý šestý to mají děcka do parku kousek. Máš pohodovej život.“

Dole dobře chápal, proč mu to říká.

Muž ho zvedl na nohy, vrátil mu na hlavu čepici, přestřihl pásku, kterou měl Dole spoutané ruce, a potom položil jeho peněženku a telefon na pult. „Nikomu se nic nestalo. Vrať se k práci.“

Dole sledoval, jak oba muži nenuceně kráčejí přes vestibul ke čtverým dveřím – dvoje z nich byly běžné a dvoje otočné. Chtěli vyjít těmi běžnými, kterými se dostali dovnitř, ale než k nim dospěli, Dole stiskl jedno ze dvou tlačítek pod pultem, čímž bezhlučně aktivoval všechny automatické zámky.

Když se svalovec do dveří opřel, zjistil, že jsou zamčené. „Hej, pusť nás ven!“

„Nemůžu,“ zalhal Dole.

Muž se k němu nevěřícně obrátil. „Ty vážně chceš, abysme tady zůstali s tebou zamčení?“

„Ne,“ odpověděl Dole. „Ale fakt vám nemůžu otevřít. Ty dveře se odsud nedají ovládat. Jsou plně automatické. Zelená budova – vždyť to znáte. Šetříme teplo ve vestibulu. V zimních měsících fungujou jen ty otočné.“

„Před chvílí jsme jima prošli!“¨

„Dovnitř, a se zaměstnaneckou kartou. Ven musejí všichni těmi otočnými. I volové.“

„Máš štěstí, že chvátáme,“ utrousil muž a zamířil společně se svým parťákem k jedněm otočným dveřím. Dole rychle znovu zmáčkl tlačítko pod pultem, čímž všechny čtvery dveře tiše odemkl.

Otočné dveře v Random House Tower měly nadměrnou velikost, aby se většina malých skupinek vešla do jednoho oddělení. Dolea potěšilo, že tihle dva zmetci nejsou výjimkou. Sotva společně vstoupili do téhož oddělení a zabrali směrem ven, dveře se začaly otáčet proti směru hodinových ručiček. Dole je nevzrušeně sledoval s prstem těsně nad tlačítkem zámku. Jakmile se dveře otočily přesně o čtvrtinu kruhu, stiskl tlačítko potřetí a opět aktivoval všechny zámky. Otočné dveře se okamžitě zasekly uprostřed cesty a uzavřely oba vetřelce v maličkém proskleném vězení.

Zatímco Dole vytáčel číslo na policii, rozlehl se vestibulem proud tlumených nadávek.

Křičte si, jak chcete, pomyslel si Dole. Mým dětem nikdo vyhrožovat nebude.

***

Ještě celé dvě minuty poté, co tečka laserového mikrofonu zmizela a ozvalo se cvaknutí zavíraných dveří, pokračoval Jonas Faukman ve svém hraném běsnění proti knižním pirátům z LibGen, čistě proto, aby si mohl být naprosto jistý, že ten, kdo je odposlouchával, je skutečně pryč. Bylo nad slunce jasnější, že knižní piráti nemají s hackerským útokem na nakladatelství nic společného, pravda však byla ještě nekonečně znepokojivější.

Faukman se stále tak docela nesebral z pohledu na onu zkratku, kterou Alex naťukal do počítače, a pořád se v duchu ptal, proč by právě tahle skupina spustila organizovanou mezinárodní kampaň proti Katherine Solomonové a její zatím nevydané knize. Každopádně měli tito lidé zdroje i potřebný vliv na to, aby to mohli udělat.

S hrozivým zamrazením si uvědomil, že Alexova panika ohledně Roberta Langdona a Katherine Solomonové byla naprosto oprávněná. Zároveň ho napadlo, že ten, kdo si tu potají chodí po Random House Tower, se musel nějak dostat přes dobromyslného nočního hlídače Marka Dolea.

Okamžitě zkusil zavolat dolů, aby se ujistil, že se mu nic nestalo.

Žádná odpověď. Do háje.

Protože se obával tragédie, ihned se rozeběhl k výtahům. Jakmile sjel do přízemí, vyrazil kolem rohu do vestibulu a v duchu se předem připravoval na nejhorší. Scéna, kterou spatřil, však byla naprosto poklidná, byť nečekaná. Noční hlídač Mark Dole se zdál plně naživu a v nejlepším pořádku a právě cosi nevzrušeně líčil dvěma metropolitním policistům.

Kde se tu vzala policie?

Faukmanovi se ulevilo, že Dole vyvázl bez zranění, a obrátil pozornost ke dvěma mužům, kteří leželi spoutaní na zemi u otočných dveří, oba zjevně vzteky bez sebe.

Panebože, to jsou…?

Faukman si nedokázal představit, co se tady mohlo seběhnout, ale nijak neskrýval své potěšení a rovnou zamířil přes vestibul k oběma zajatcům ležícím na boku.

„Zdravíčko! Vítejte v nakladatelství Random House!“ zvolal. „Netušil jsem, že jste takoví čtenáři.“

„Radši odsaď vypadněte,“ zasyčel na něj Ježour a upřel na něj zrak. „Nemáte páru, pro koho děláme.“

„Odsud,“ opravil ho Faukman a zamračil se. „To už jsme snad probírali.“

„Táhni do prdele!“ vyštěkl muž, celý rudý zlostí.

Faukman se k němu sklonil a usmál se. „Víš, Ježoure, kdybys chodil do knihovny stejně často jako do posilovny, věděl bys, že každý velký příběh končí stejně.“ Mrkl na něj. „Záporáci vždycky prohrajou.“

KAPITOLA 68

Katherine s úlevou sledovala, jak Langdon schází z balkonu. Siluetu jeho postavy vykreslovalo světlo pronikající otvorem padacích dvířek, které nahoře otevřel.

„Potřebujeme oheň,“ spustil naléhavě, jakmile stanul vedle ní na podestě. „Doufám, že u sebe máš zapalovač nebo sirky.“

„Cože?“

„Kouř! Jestli se odsud máme dostat, potřebujeme kouř.“ Výraz v jeho očích hovořil naprosto jasně: to, co viděl z balkonu, ho vyplašilo… a zároveň ho to možná přivedlo na řešení. „Katherine, máme zhruba dvě minuty, než sem po těchhle schodech vpadne šílenec s pistolí.“

„Já… já pořádně nevím, co s sebou mám. Tašku jsem nechala dole –“

„Tak pro ni pojďme – hned!“

Katherine se s Langdonem v patách pustila po schodech a zároveň jí začala docházet jeho logika. Jestli zaměstnance muzea nepřilákaly výstřely, nemůže je přilákat vůbec nic, leda snad hrozba požáru ve starobylé knihovně.

Když tu spolu byli včera, Langdon ji upozornil na přepečlivou stropní fresku Jana Hiebla a postěžoval si na přítomnost tří ohavných kovových disků rozmístěných po malbě, které sem byly nainstalovány v sedmdesátých letech. Přestože kazily umělecký dojem, Katherine tušila, že v tuhle chvíli je za ně Langdon vděčný.

Detektory kouře.

Seběhla pod schodiště, nahmatala svoji tašku a zvedla ji na první schod. Taška byla dnes nezvykle těžká, protože v ní měla celý rukopis – štos více než čtyř set stránek – a také velkou láhev vody. Ihned začala poslepu prohledávat obsah a pátrat na dně po něčem, čím by se dal rozdělat oheň.

Věděla, že zapalovač ani sirky v tašce nemá, nicméně ze spousty televizních seriálů byla poučená o tom, že k rozdělání ohně se dá využít celá řada předmětů každodenní potřeby – mobilní telefony, lupy, baterie, ocelová vlna. Jenže jak se prohrabávala svými věcmi, uvědomila si, že je to marná snaha.

„Nemám nic,“ zašeptala Langdonovi, který stál na schodech kousek nad ní. „Ani sirky. Ani zapalovač. Mobil jsem hodila do popelnice. Mám tady rukavice, jelení lůj, brožurku o muzeu, celozrnnou tyčinku, láhev vody –“

„Celozrnnou tyčinku? Z hotelu?“

„Jo. Z minibaru.“

„Ta se bude hodit.“

Hořlavá celozrnná tyčinka?

„Baterie?“ pobídl ji Langdon. „Cokoliv elektrického? Svítilnu, elektronickou klíčenku, sluchátka, prostě cokoliv?“

„Ne, Roberte, je mi líto.“ Odmlčela se. „Ačkoliv… moje taška má v podšívce Clutch. Nevím –“

„Clutch? Co to je?“

„Nabíječka na telefon,“ vysvětlila a otevřela tašku. Vytáhla objemný rukopis a ukázala Langdonovi krátký kabel nabíječky trčící uvnitř z podšívky. „Cuyana ji dává do většiny svých tašek, je to docela šikovné. Před cestou jsem ji nabíjela, ale nevím, kolik –“

„Zůstaň tady,“ přerušil ji Langdon a tašku si od ní vzal. „Za minutku ti povím, co máš dělat.“

Bez dalšího slova vyběhl po točitém schodišti nahoru.

***

Doufám, že mi tohle odpustí, říkal si rozechvěle Langdon.

Od chvíle, kdy ji zanechal dole, uplynula přibližně minuta a on se teď krčil na podestě uprostřed schodiště. Vylovil celozrnnou tyčinku a položil ji na hromádku papírů z rukopisu, které si dal stranou. Teď ohmatával hedvábnou podšívku tašky, až konečně narazil na tvrdý obdélník kapsy ze suchého zipu. Vyškubl ji ven. Tohle je nabíječka? Katherinin ultratenký Clutch připomínal spíš růžovou kreditní kartu s ocáskem. Doufám, že je v ní pořád trochu šťávy.

Zvedl nabíječku, vložil si napájecí kabel mezi zuby, ostře cukl a utrhl konektor. Potom roztáhl oba drátky, zuby z nich oholil bužírku a krátce jimi ťukl o sebe.

Temný prostor na okamžik osvětlila jasná jiskra.

Doufal, že to bude stačit.

Položil nabíječku na stránky rukopisu a sebral celozrnnou tyčinku, která, jak očekával, byla v obalu z tenké fólie. Roztrhl ji, odloupl z ní tenký proužek a z toho mezi prsty uválel krátký fóliový provázek. Jeden konec tohoto vlákna potom připevnil k jednomu z holých drátů nabíječky a druhý nechal volně viset.

Až tenhle druhý konec spojí s druhým drátkem, měl by teoreticky vzniknout uzavřený obvod a fólií by měla začít proudit elektřina. A protože je fólie špatný vodič, měla by vytvářet odpor, čímž by mělo dojít k hromadění tepla, které by nakonec mělo fólii zapálit.

Na kratičkou chvíli.

Bohužel bude ultratenký materiál hořet jen pár okamžiků – příliš krátce na to, aby stačil podpálit laminovanou brožuru, ba dokonce i list tenkého papíru z rukopisu. Jestli měl mít Langdon aspoň nějakou šanci, že rozdělá trvalejší oheň, potřeboval něco hořlavého.

Vysoce hořlavého.

***

Katherine čekala v tichu pod schodištěm na další pokyny a postupně v ní narůstala nervozita. Zůstaň tady… Za minutku ti povím, co máš dělat, řekl jí Langdon. Chvíli pobíhal po schodišti, až se nakonec zastavil v polovině cesty na té podestě tvořené kovovým roštem, kde oba stáli před chvílí.

Kromě tohoto šramocení nad sebou slyšela také zvuky ze sálu – opakované protáhlé, staccatové skřípání, které podle Langdonových slov vydávala vitrína posouvaná po parketách. Tohle skřípání teď utichlo, uvědomila si Katherine a hlavou jí blesklo, že jim rychle dochází čas.

S rostoucími obavami znovu vzhlédla ke kovové podestě, na níž se pilně činil Langdon. K jejímu překvapení se kvalita světla pronikajícího roštem náhle změnila. Už nešlo jen o bledé paprsky, které dovnitř proudily otvorem padacích dvířek, teď to byla mihotavá záře.

Oheň?

On to dokázal?!

Ohromením ani nedýchala a čekala…

Během několika vteřin začala záře sílit a Katherine konečně vydechla, náhle plná naděje. Netušila, jaké skautské kouzlo Langdon k rozdělání ohně použil, ale jak se plameny vzedmuly výš, viděla, že kovový rošt poskytuje ohni dokonalý přísun vzduchu zespoda.

Její úžas se však rychle přeměnil v obavy.

To už je pořádný fajrák…

Plameny se rozrůstaly a teď už podle všeho zabíraly větší část podesty. Ve stále jasnějším světle viděla, že Langdon sám mezitím podestu opustil, klečí o několik schodů níž a přikrmuje oheň ze strany. Jak oheň nabýval na síle, ucítila Katherine průvan zpod tajných dveří – vzduch stoupal schodišťovou šachtou jako komínem a přiživoval plameny.

Věděla, že by se především měla strachovat, jestli je to bezpečné. Jí však hlavou běžela úplně jiná otázka. Co tam přikládá?! Ty plameny už byly příliš mohutné na to, aby je mohla mít na svědomí jen brožurka z muzea a balíček papírových kapesníků nebo cokoliv jiného, co našel v její tašce. Co to tam pálí?!

Odpovědi se jí dostalo za okamžik, když se k ní shora snesl ohořelý kousek papíru a přistál na schodu přímo u jejích nohou. Na ožehlém bílém lístku byla černě natištěná slova, některá dosud čitelná. Katherine stačil jediný pohled, aby text poznala.

Roberte, ne!

Rozeběhla se po schodech a volala na něj, ať přestane. Jak se k němu blížila, najednou ji napadlo, že jí nakázal, ať zůstane dole, protože věděl, že by s tímhle plánem nikdy nesouhlasila. On pálí můj rukopis!

Když vystoupala pod podestu, ucítila značný žár. Nad sebou skrz kovový rošt viděla spodní stranu celého štosu listů, které Langdon přikládal do ohně. Papír hořel jasně a rychle.

„Přestaň!“ vydechla. „To je naše jediná kopie! Nesmíme o ni přijít!“

Langdon na ni pohlédl dolů, v očích odraz plamenů. „Už jsme o ni přišli, Katherine – hrozně mě to mrzí. Jakmile odsud vylezeme, tenhle výtisk ti stejně zabaví. A pak je s námi amen. Můžeme ho využít aspoň k tomu, abychom si zachránili život.“

„Ale žádný další –“

„Prosím, poslouchej,“ přerušil ji a dál přidával listy do ohně. „Zatím jsem ti nestihl říct všechno, ale kvůli téhle knize dnes už lidé přišli o život. Dokud ten rukopis máme, jsme sami terč. Ta první kulka nás minula jen o fous. Další už nemine.“

„Panebože, oni někoho zabili?!“ zopakovala. „Kvůli mému rukopisu?!“

„Katherine, profesionální hackeři smazali tvůj rukopis ze zabezpečeného firemního serveru! Kapitán ÚZSI, který mě dnes ráno vyslýchal, nás obviňoval z toho, že jsme se kvůli téhle knize dopustili teroristického činu. Brigita Gessnerová tě požádala o výtisk a včera v noci ji někdo mučil a potom zabil. Jonas prý někam zmizel a není k nalezení. ÚZSI po mně jde od chvíle –“

„Brigita Gessnerová je mrtvá?!“

Langdon zasmušile přikývl. „Netvrdím, že vím, co se tady děje, ale rozhodně to nestojí za to, abychom kvůli tomu přišli o život. Nebo jeden o druhého. Tohle je správný tah. Důvěřuj mi.“

Na důvěru je trochu pozdě, pomyslela si Katherine při pohledu na hubenou hromádku zbývajících papírů. Většinu z ní už jsi spálil.

***

Poručíku Pavlovi námahou tepalo v lebce.

Konečně odtlačil ohromnou vitrínu po podlaze sálu dostatečně blízko k balkonu. Průhledná kostka byla o poznání těžší, než se zdálo, přičemž nemalý podíl na její váze měla nepochybně ta mamutí kniha uvnitř.

Pavel se na minutu zastavil, aby si vydechl, a zahleděl se přes tlusté plexisklo na absurdně velký kodex uvnitř. Tenhle artefakt byl zjevně natolik slavný, že sem lákal davy lidí, kniha však ležela otevřená na stránce zachycující polonahého dřepícího ďábla v bederní roušce.

Lidi platí za to, aby si prohlédli tohle?

Pavel už se nemohl dočkat, až se dostane na balkon, proto popadl žebřík a zvedl ho na vitrínu. Potěšilo ho, když viděl, že teď dosahuje až k ochozu.

Než začal šplhat na vitrínu, ještě naposledy se rozhlédl, aby se přesvědčil, jestli Langdon náhodou nepřišel k rozumu a nevylezl ven. Jak otáčel hlavou kolem dokola sálu, najednou se zarazil.

Doufal, že ho šálí zrak.

V opačném rohu balkonu, přímo nad těmi zamčenými tajnými dveřmi, jako by přímo z podlahy stoupal sloupec černého dýmu, postupoval k nejvyššímu bodu klenutého stropu a tam se sbíral v tmavý oblak, který už se rozšiřoval přes nesmírně cennou fresku.

Ne…

Jenže už bylo pozdě.

V příštím okamžiku se rozječel požární alarm.

KAPITOLA 69

Jen pár vteřin poté, co se rozezněl alarm, uslyšel poručík Pavel, jak někdo chvatně odemyká dveře barokní knihovny.

Dal jsem vám jasný rozkaz! soptil v duchu Pavel. Nelezte sem!

Hrozba požáru ve starobylé knihovně však evidentně přebila i rozkazy ÚZSI, dovnitř vpadl hlídač s vytřeštěnýma očima a rozhlížel se, odkud kouř pochází.

Pavel se nacházel na opačném konci sálu, stál na vitríně a právě se chystal vylézt po žebříku na balkon. Hlídač mu však nevěnoval pozornost, místo toho upřel zrak na sloupec dýmu stoupající z balkonu. Rychle doběhl k tajným dveřím a bez úspěchu se je pokusil otevřít.

Pořád můžu Langdona zabít, napadlo Pavla a začal šplhat k ochozu. Oko za oko.

Za hlídačem vběhli další dva zaměstnanci muzea s hasicími přístroji, pokřikovali jeden na druhého a snažili se otevřít tajné dveře, aniž by je rozbili. Marně. Kouř stoupající otevřenými padacími dvířky teď však slábl stejně rychle, jako před chvílí nabíral na síle.

Pavel už byl v polovině žebříku, když si ho všiml další hlídač. Postarší muž doběhl na opačný konec sálu, zjevně zděšený tím, že někdo na jeden z nejcennějších exponátů v knihovně postavil žebřík. „Co to sakra děláte?!“ zařval na Pavla.

Poručík mu však nevěnoval pozornost a lezl dál.

Když se přiblížil k zábradlí, ucítil pachuť kouře v ústech. Tmavý mrak se usadil přímo nad ním, kolem nejvyššího bodu klenutého stropu, ačkoliv bylo slyšet, že se právě zapnuly výkonné větráky a vzduch se rychle pročišťoval.

Pavel dospěl na vrchol žebříku a zahleděl se přes zábradlí k padacím dvířkům na opačném konci. Dvířka zůstávala otevřená. Američanův plán s kouřem byl sice mazaný, teď se však mohl obrátit proti němu. Langdon vůbec netuší, že se k němu blížím. A i kdyby odemkl tajné dveře a vyběhl do sálu, Pavel má výhodnější pozici – odsud shora ho může zastřelit kdekoli v knihovně.

Trpělivost, kladl mu vždycky na srdce jeho kapitán, a trpělivost se mu skutečně vyplatila. Natáhl ruce, chytil se železného zábradlí a chystal se přelézt na druhou stranu.

„Poručíku Pavle!“ rozlehl se sálem autoritativní ženský hlas. „Okamžitě se zastavte!“

Pavel, stojící na nejvyšší příčce žebříku, se obrátil, přehlédl celou knihovnu a několikrát zamžikal, aby se ujistil, že se mu to jen nezdá. Ta fata morgana, která se k němu blížila, byla tak nečekaná a bizarní, že ho v prvním okamžiku napadlo, jestli následkem vdechnutého kouře a poranění lebky nemá halucinace.

Žena kráčející přes sál byla elegantní tmavovláska – rozhodně jedna z nejúchvatnějších žen, jaké kdy Pavel viděl naživo. Štíhlé nohy ji nesly sebejistým krokem modelky na přehlídkovém molu. Klidně mohlo jít o některou z virtuálních krásek z Pavlovy aplikace Dream Zone… až na jeden drobný problém: po jejím boku pochodovali dva ozbrojení američtí mariňáci v modrých ambasádních uniformách.

***

Langdon stál na podestě točitého schodiště nad doutnající hromádkou popela a čekal, dokud nebude mít jistotu, že zhasl i poslední uhlík.

Sponzorem tohoto ohně byl Procter and Gamble, napadlo ho. Za lahvičku antibakteriálního gelu na ruce, kterou našel na dně Katherininy tašky, byl skutečně vděčný.

Gel obsahoval z osmdesáti procent alkohol a Langdon jím vydatně potřel titulní stranu Katherinina rukopisu, kterou pak sroloval do trubičky, aby alkoholové výpary soustředil do jednoho místa. Trubičku zasadil do otvoru v roštu, upevnil ji ve svislé poloze a pomocí nabíječky Clutch přímo pod jejím spodním koncem vznítil tenké vlákno z fólie. To přesně podle jeho očekávání takřka okamžitě vzplálo, zapálilo koncentrované alkoholové výpary a papírovou trubičku nasáklou gelem zachvátily plameny.

Ostatní následovalo velice rychle.

Lehký český kancelářský papír hořel rychleji, než Langdon očekával; na chvíli v něm dokonce hrklo, že se děsivě přepočítal a ohrozil celou knihovnu. Oheň během několika vteřin dosáhl plné síly. Langdon přihazoval další stránky a zároveň vylil zbytek Katherininy vody a přiložil na oheň i plastovou láhev, která se ihned začala tavit a tvořit hustý černý dým.

Shakespeare přicházel Langdonovi na mysl velmi zřídka, ale tyto téměř katastrofické události mu jedno Bardovo dílo přece jen evokovaly. Konec dobrý, všechno dobré, uklidňoval se při pomyšlení, že jeho vinou mohla lehnout popelem nesmírně cenná knihovna nebo už sám mohl být po smrti.

Když se ještě jednou ujistil, že tu po sobě nic nenechá, zvedl Katherininu tašku, která byla teď bez rukopisu a láhve vody mnohem lehčí. Katherine se mezitím mlčky vrátila dolů, zjevně silně rozrušená pohledem na to, jak stránky jejího rukopisu stravuje oheň. Přesto si byl Langdon poměrně jistý, že jeho rozhodnutí nakonec pochopí – zahrál jejich karty, jak nejlépe mohl.

Jsme naživu.

Zatímco scházel po schodech, uslyšel ze sálu několik hlasů a zadoufal, že aspoň některé patří ostraze muzea.

„Pane Langdone?!“ ozval se hned za tajnými dveřmi hluboký baryton s americkým přízvukem. „Tady seržant Morgan Dudley z ochranky americké ambasády.“

Langdon s Katherine se na sebe překvapeně podívali. To je rychlost.

„Můžete vyjít ven, nic se vám nestane,“ oznámil muž. „Mohu potvrdit, že poručík ÚZSI, který vás ohrožoval, nám vydal svoji zbraň a modrý stav pohotovosti byl zrušen.“

Langdon neměl ponětí, co ten modrý stav pohotovosti znamená, ale přítomnost lidí z americké ambasády mu oproti ÚZSI připadala jako značný pokrok.

„Otevřete ty dveře, pane Langdone.“ Hlas byl stále zdvořilý, ale už důraznější.

Katherine okamžitě začala odvazovat rukáv bundy od kliky dveří.

„Počkej!“ zašeptal Langdon, protože měl stále obavy. „Mohl by to být někdo z ÚZSI, kdo se za Američana jen vydává.“

Ať už měl muž venku paranormální schopnosti, nebo jeho poznámku zaslechl, v příštím okamžiku dovnitř pode dveřmi vlétla zalaminovaná kartička. Drobný text Langdon sice v šeru přečíst nedokázal, k utišení jeho obav však příhodně stačil pohled na symbol vytlačený na kartičce: orel bělohlavý se štítem ozdobeným hvězdami a pruhy.

***

Dana Daňková nervózně čekala, až se tajné dveře otevřou. Neuplynulo ještě ani deset minut od chvíle, kdy do její kanceláře vpadla velvyslankyně Nagelová s naléhavým úkolem – vyrazit v doprovodu mariňáků do Klementina a zachránit život jistému Američanovi.

Mise splněna, pomyslela si teď. I když jen tak tak.

Poručíka Pavla vyprovodili ze sálu do jedné z vedlejších místností a uvědomili jeho nadřízené. Na ÚZSI byli zlostí bez sebe, že americká ambasáda zasahuje do oficiálně vyhlášeného modrého stavu pohotovosti – bez ohledu na jeho důvody –, nicméně neměli na vybranou a museli pohotovost s okamžitou platností odvolat.

Když se tajné dveře konečně otevřely, vynořil se z temného výklenku mžourající Robert Langdon. Daně Daňkové se ulevilo, že se mu nic nestalo, ihned však následoval šok, protože za Langdonem spatřila vycházet ještě nějakou ženu. Její pohlednou tvář okamžitě poznala.

Katherine Solomonová.

KAPITOLA 70

Katherine, dosud prochladlá z pobytu ve studené schodišťové šachtě, si vychutnávala relativní teplo na chodbách Klementina a snažila se držet krok s nápadně krásnou tiskovou mluvčí ambasády slečnou Daňkovou, která je pobízela k východu z muzea.

Američtí mariňáci prohledali výklenek, nafotili si hromádku popela na podestě a posbírali z podlahy ohořelé zbytky několika stránek jejího rukopisu. Jejich obzvláštní zájem o pozůstatky knihy jí sice nedával žádný smysl, potvrzoval však Langdonovu teorii, že všechny události dnešního dne se skutečně točí kolem jejího díla.

Ale proč?

Začínalo to vypadat, že Langdonovo rozhodnutí bylo skutečně správné; kvůli rukopisu se dostali do ohrožení a tím, že ho zničili, si zachránili život.

Pomyšlení na to, že by měla celou knihu napsat znovu, ji naplňovalo takovou hrůzou, že ho prozatím raději vyhnala z hlavy. Langdon jí naznačil, že nakladatelství třeba přece jen dokáže digitální kopii na napadeném serveru nějak obnovit nebo budou hackeři požadovat rozumné výkupné. Doufala, že se něco z toho vyplní. Anebo jí třeba vesmír přijde na pomoc nějakým nečekaným zázrakem.

Jsme naživu, opakovala si. To je dobrý začátek.

Stále se nedokázala srovnat s představou, že Brigita Gessnerová je po smrti, a Langdon jí zjevně nevypověděl zdaleka všechno, co dnes ráno sám prožil: právě Daně Daňkové sdělil, že se obává o bezpečí dvou osob. Michael Harris? Saša Vesna? Katherine ani jedno z těch jmen nikdy neslyšela.

Kromě toho Langdon slečnu Daňkovou požádal o zapůjčení mobilu, aby se pokusil spojit s Jonasem Faukmanem, tisková mluvčí ambasády však překvapivě odmítla s tím, že podle pokynů velvyslankyně nesmějí Katherine ani on ve svém vlastním zájmu hovořit vůbec s nikým, dokud nebudou převezeni do bezpečí a zasvěceni do situace.

V našem vlastním zájmu?!

Langdon teď kráčel vedle ní a ona natáhla ruku a sevřela tu jeho. Celá skupinka, s americkými mariňáky v čele, vyšla z muzea a pokračovala přes řadu propojených nádvoří, až se všichni dlouhým průchodem vynořili do mumraje na Mariánském náměstí. Přímo před nimi na budově magistrátu pleskaly v ostrém větru vlajky a Katherine v dálce zaslechla sílící vytí sirén. To zjevně neuniklo ani jejich ozbrojeným průvodcům, protože je teď pobídli, ať přidají do kroku. Langdon sevřel Katherininu ruku pevněji a společně spěchali za mariňáky přes náměstí k jejich zaparkovanému vozu.

Tímhle pojedeme? lekla se Katherine. To nebudeme zrovna nenápadní.

Jeden z mužů jim přidržel otevřené dveře černé limuzíny. Na boku měla logo americké ambasády a na kapotě dva červeno-bílo-modré praporky, jeden český a jeden americký. Na náměstí přitahovala značnou pozornost.

„Omlouvám se za formálnost,“ promluvila slečna Daňková. „Diplomatické vozy zajišťují určitou úroveň ochrany před místními úřady. Paní velvyslankyni to připadalo prozíravé. Nastupte si, prosím.“

Katherine si vzhledem k ječení sirén uvědomila, že by se jim diplomatická imunita skutečně mohla hodit. Když však chtěla nasednout, Langdon ji pevným stiskem ruky zadržel.

Sirény se blížily.

„Paní Solomonová?“ oslovil ji mariňák. „Potřebujeme, abyste si oba okamžitě nastoupili.“

Langdon se však nehýbal z místa, dál pevně držel Katherine za ruku a zrak upíral na americký praporek třepotající se na kapotě. Katherine neměla ponětí, co mu běží hlavou, ale z nějakého důvodu se mu do auta příliš nechtělo.

„Nastupte si, pane Langdone!“ křikl náhle mariňák, když se zpoza rohu vynořil konvoj černých aut s blikajícími majáčky. „Hned!“

Langdon přeskočil zrakem z praporku k vnitřku limuzíny a pak k majáčkům přijíždějících vozů ÚZSI. Nakonec s neochotou člověka, který volí to menší ze dvou zel, pomohl Katherine nasednout a sám nastoupil za ní.

Mariňák za nimi zabouchl dveře právě v okamžiku, kdy začal konvoj za stálého houkání zastavovat.

***

Dana Daňková stála na obrubníku a sledovala, jak vůz ambasády spěšně odjíždí. Netušila, co přimělo Langdona k takovému váhání, ale teď už na tom stejně nesešlo. Ona svůj úkol splnila: oba dva jsou teď bezpečně v moci velvyslankyně.

Volala Nagelové hned z Klementina a velvyslankyně nijak neskrývala, jak ohromně se jí ulevilo, že se Langdona i Solomonovou podařilo najít živé. Teď si však Dana našla tichý výklenek za sochou u rohu magistrátu a zavolala velvyslankyni znovu, protože měla jistou novou – a značně znepokojivou – informaci.

„Zjistila jsem ještě jednu věc,“ oznámila Dana, když Nagelová hovor přijala. „Právě jsem mluvila s panem Langdonem a sdělil mi, že má důvod obávat se o bezpečí Saši Vesny…“ Odmlčela se, protože se jí hrdlo sevřelo úzkostí. „A taky… Michaela Harrise.“

„Harrise?“ Velvyslankyni to zjevně překvapilo. „Prozradil vám, proč si o ně dělá starosti?“

Dana už znala skutečnou povahu Michaelova „vztahu“ se Sašou, a i když se jí ulevilo, že pletky s Ruskou neměl z vlastní vůle, zároveň byla pěkně dopálená na velvyslankyni za to, že ho do takové situace vmanévrovala. Je to právní atašé, sakra – žádný zvláštní agent!

„Nebyl čas probírat to podrobněji,“ vysvětlila Dana, „ale říkal, že on a Saša se měli s Michaelem setkat v jejím bytě. Jenže tenhle plán jim prý něco narušilo. Prosil mě, ať tam někoho pošlu, aby zkontroloval, jestli jsou v pořádku. Dal mi Sašin klíč.“

„Langdon měl Sašin klíč?“

Dana pohlédla na kýčovitou klíčenku s nápisem Krazy Kitten, kterou jí Langdon předal. „Údajně mu ho vnutila – pro případ, že by se potřeboval někde ukrýt.“

Velvyslankyně se na nezvykle dlouhou dobu odmlčela. „Dobře,“ řekla nakonec. „Pošlu ihned Scotta Kerblea, aby vás vyzvedl. Potom vás k Saše doprovodí.“

Mě?! Dana vůbec nečekala, že by tam měla jet sama, a napadlo ji, jestli jde o projev důvěry, nebo spíš o trest. Každopádně s ní Nagelová posílala svého nejspolehlivějšího a nejschopnějšího mariňáka. Zjevně chtěla mít naprostou jistotu, že se dnes už nic dalšího nepodělá.

***

Přestože z větráků limuzíny foukal teplý vzduch, Katherine Solomonové běhal při Robertově líčení ranních událostí mráz po zádech

„Panebože, Roberte. Já nevím, co na to říct…“ Jeho popis té ženy na mostě, která jako by vystoupila přímo z Katherininy noční můry, jí vyrazil dech.

Zatímco vůz uháněl podél řeky, podělil se s ní Langdon o další zneklidňující novinku – důvod, proč váhal, jestli má do limuzíny nastoupit.

Znak americké ambasády na dveřích.

Když jí všechno vysvětloval, Katherine napadlo, že právě zažil jev, který noetici nazývají „zpožděné zpracování zrakového vjemu“ a který je u lidí s eidetickou pamětí poměrně běžný. Protože eidetická paměť nahrává tak ohromné množství dat, mozek nedokáže všechno zpracovávat v reálném čase. Vlastně se k většině obrazových informací v eidetické paměti nikdy ani nedostane – pokud se tedy dotyčný člověk nezačne aktivně snažit o to, aby se rozpomenul, co přesně viděl.

Anebo pokud nenarazí na nějaký spouštěč.

Znak americké ambasády na dveřích limuzíny vyvolal z Langdonovy paměti jednu vzpomínku z dnešního rána: vzpomínku na kartičku s týmž znakem, kterou jim do hotelu doručili z americké ambasády společně s velkou kyticí červených, bílých a modrých tulipánů.

„Když jsem se ráno vrátil do našeho pokoje,“ vykládal Langdon, „arkýřové okno bylo pořád dokořán a zahlédl jsem tu kartičku z ambasády na podlaze. V pokoji byla pořádná zima a květiny na parapetu začínaly rychle vadnout. Když jsem okno zavíral, všiml jsem si takového kovového tykadla s čirým plastovým kuželem na konci – bylo zasazené přímo mezi stonky tulipánů.“

Langdon si rukou pročísl tmavé vlasy, jako by se snažil vylovit z paměti všechny detaily.

„V tu chvíli jsem tomu přístroji nevěnoval pozornost – myslel jsem si, že je to nějaký detektor vlhkosti vzduchu nebo něco takového –, ale vzhledem k tomu, co všechno se tu dnes děje, mě teď najednou napadlo, že jsem podobnou věcičku viděl v Bostonské symfonické síni: parabolický mikrofon zavěšený nad orchestrem, aby mu neunikla žádná nuance hudby.“

„Počkej…“ vykoktala Katherine. „Ty si myslíš, že v těch kytkách byla štěnice?!“

Langdon přikývl. „Když jsme se včera v noci bavili o tom tvém zlém snu, seděli jsme přímo u té kytice. Je to jediné vysvětlení. Jestliže někdo slyšel, jak popisuješ –“

„Ale to přece vůbec nedává smysl!“ zvolala a zavrtěla hlavou. „Proč by nás naše vlastní ambasáda odposlouchávala? A i kdyby nás poslouchali a dozvěděli se o mém snu, proč by se rozhodli ho uvést do reality?“

„To nevím. Ale až dorazíme na ambasádu, rozhodně se na to paní Nagelové hodlám zeptat.“

„My ale nejedeme na ambasádu,“ podotkla Katherine. „Zaslechla jsem, jak Dana říká řidiči, ať nás odveze do soukromé rezidence velvyslankyně.“

Langdon se zatvářil překvapeně. „Proč?“

Katherine pokrčila rameny. „Třeba má pocit, že je to vlídnější prostředí.“

Z Langdonova ustaraného výrazu rázem poznala, že na něj má tahle změna plánu přesně opačný účinek. „Zvláštní ochrana amerických občanů platí jedině uvnitř ambasády,“ pronesl tiše. „Velvyslankyně to dobře ví. Pokud se s námi setká ve své rezidenci, znamená to, že jsme pořád nechránění.“

Katherine ucítila bodnutí paniky. Co by po nás mohli chtít? V duchu hořce litovala, že tu pozvánku doktorky Gessnerové k přednášce v Praze přijala.

„Tohle všechno nějak souvisí s tou tvojí knihou, Katherine.“ Langdon se k ní naklonil a zahleděl se jí do očí. „Musíš mi říct, o co tu jde. Zbývá nám o samotě už jen pár minut, musíš mi prozradit úplně všechno. Co je v tom rukopisu? Co přesně jsi objevila?“

Katherine původně doufala, že se Langdon s jejími experimenty a závěry podrobně seznámí přímo v jejím rukopisu, jenže tahle možnost teď nepřipadala v úvahu.

Žádný rukopis už nemám… a beztak na to není čas.

„No dobře,“ zašeptala a přisunula se blíž k němu. „Povím ti to.“

KAPITOLA 71

Uprostřed pražské čtvrti s nóbl obchody se nachází nevelký nedotčený pozemek obehnaný kamennou hradbou. Celých pět staletí byla tato posvátná půda mlčenlivou kronikou lidské nesnášenlivosti.

Starý židovský hřbitov, pomyslel si Golem, když procházel branou na toto posvátné místo.

Přízračný prostor před ním byl ode zdi ke zdi napěchovaný náhrobními kameny – nacházelo se jich tu přes dvanáct tisíc. Starobylé, mechem porostlé náhrobky se ve stínu několika stromů mačkaly jeden na druhý natolik, že se mnohé dotýkaly a nakláněly se všemi směry. Působilo to spíš jako nějaké skladiště než jako posvátné pohřebiště.

Na tomto hektarovém pozemku odpočívalo neuvěřitelných sto tisíc mrtvých. V patnáctém století byli pražští Židé odsunuti na samý okraj společnosti a uzavřeni do svého vlastního ghetta. Chtěli nadále pohřbívat mrtvé podle židovských zvyklostí, měli k tomu však k dispozici jen velmi malý pozemek.

Protože židovské zvyky zapovídají exhumaci mrtvých těl, po vyčerpání veškerého místa na hřbitově nechali židovští vůdci prostě nanosit další vrstvu země, tou původní hřbitov zasypali a existující náhrobní kameny přestěhovali o kus výš. Tento proces se v průběhu staletí opakoval mnohokrát – pokaždé přibyla nová vrstva půdy k pohřbívání a nová sada náhrobních kamenů. Na některých místech se nyní nacházelo až dvanáct mrtvých nad sebou a říkalo se, že nebýt pevných zdí, byl by se Starý hřbitov dávno rozlil do okolních ulic a zaplnil je ve všech směrech lidskými kostmi nastřádanými za pět staletí.

Golem se po vstupu na hřbitov zastavil u velké dřevěné bedny a vybral si kipu – tradiční židovskou jarmulku, kterou tu coby symbol pokory a zbožné úcty nosili všichni návštěvníci. Stáhl si kápi pláště a posadil si kipu na hlavu pomazanou jílem. Pohledů a šeptání hrstky turistů si nevšímal. Chápal, že jeho přítomnost v kostýmu by zde leckomu mohla připadat neuctivá, on si však tohoto posvátného místa nesmírně vážil… stejně jako rabína, který stvořil první bytost jeho druhu.

Pevným krokem se začal proplétat chaotickým bludištěm náhrobků a dával si při tom pozor, aby na dlážděné pěšině porostlé mechem neuklouzl. Když dospěl na okraj hřbitova u západní zdi, vyhledal tu hrob rabiho Löwa.

Jeho náhrobní kámen byl skoro dva metry vysoký a bohatě zdobený, včetně symbolu lva, jenž byl odkazem na rabínovo příjmení – „Löw“, tedy „Lev“. Na úzké římse na vrcholu náhrobku ležely desítky složených papírků s napsanými modlitbami, které tu nechali návštěvníci. A ti, kteří neměli po ruce papír, položili v souladu s židovskou tradicí na hrob aspoň kamínek.

Momentálně se tu Golem nacházel sám, zbožně před náhrobkem poklekl na studenou zem a otevřel svou mysl neviditelným spojením ve vesmíru, jednotě duší, kterou tolik lidí nedokáže vnímat a odmítá v ni uvěřit.

Všichni jsme jedno.

Samostatnost je iluze.

Minuty plynuly a Golem cítil, jak z mystického místa načerpává sílu. Pomalu začínal stále zřetelněji vnímat přítomnost původního golema a jeho moc, jež k němu proudila skrz půdu a naplňovala jeho duši.

KAPITOLA 72

Když velvyslanecká limuzína odbočila doleva na Mánesův most, Katherine si z baru vzala láhev kofoly, otevřela ji a napila se. Langdon jen mlčky čekal. Katherine se zahleděla na věže Pražského hradu a podle všeho si v hlavě urovnávala myšlenky, než promluví.

Chci slyšet všechno, pobízel ji v duchu Langdon. Pořád si nedokázal představit, co jen mohla Katherine objevit, aby to v někom probouzelo takovou touhu její rukopis zničit. I za cenu lidských životů!

„Tak fajn,“ pronesla Katherine, sklonila láhev a obrátila se k němu. „Existuje vědecký jev nazývaný replikační krize. Víš, o co jde?“

Langdon jednou zaslechl, jak tuhle věc probírají jeho kolegové z katedry přírodních věd. „Pokud se nepletu, označují se tak výsledky experimentů, kterých se podařilo dosáhnout jen jednou a nedaří se je zopakovat.“

„Správně,“ přikývla Katherine. „A v posledních padesáti letech spousta velmi uznávaných vědců dospěla k celé řadě laboratorních výsledků, které silně podporují teorii nelokálního vědomí. Některé z těchto experimentů přinesly výsledky, nad nimiž skutečně zůstává rozum stát… jenže veškeré snahy o jejich zopakování buďto zcela selhaly, nebo nevedly k přesvědčivým závěrům.“

Jako třeba studená fúze, napadlo Langdona.

„Je to kolikrát k zlosti,“ pokračovala Katherine a do hlasu se jí vloudil náznak zoufalství. „Většina těchto nereplikovatelných výsledků pochází z pečlivě provedených a kontrolovaných experimentů, za nimiž stojí zkušení, uznávaní vědci.“

„Přesto jsou ty výsledky zpochybňovány?“

„Přesně tak. V mém oboru zuří intelektuální válka mezi modely lokálního a nelokálního vědomí. Neschopnost noetiků zopakovat určité výsledky se stala válečným pokřikem materialistů po celém světě – skeptiků jako Gessnerová, kteří tvůj experiment hned odsoudí jako zavádějící a označí tě za přehnaně horlivého naivku nebo rovnou šarlatána.“

To Langdona nijak nepřekvapovalo. V jednom z jeho vlastních oborů, dějinách náboženství, zuřila podobná válka mezi věřícími a nevěřícími a spousta publikovaných tvrzení se setkávala s tvrdou kritikou. K podvodům docházelo každou chvíli. Turínské plátno – v němž byl údajně pohřben Ježíš Kristus – pocházelo podle radiokarbonového datování až z doby 1200 let po Kristu. Slavný „nápis na Jakubově osuáriu“ zveřejněný v roce 2002 byl odborníky označen za falzum. Prokázalo se, že vlivný císařský dekret známý jako Konstantinova donace je ve skutečnosti umný padělek zhotovený církví za účelem posílení moci.

Hlásáme takovou pravdu, která slouží našim zájmům.

„Obzvlášť jeden experiment z oblasti parapsychologie se v téhle bouři stal hotovým hromosvodem,“ pokračovala Katherine. „Poprvé ho na začátku osmdesátých let provedl vysoce uznávaný vědecký tým, který postupoval s úzkostlivou péčí a získal neuvěřitelné výsledky. Ty se bohužel od té doby nepodařilo replikovat, přestože se o to pokoušela řada dalších vědců.“

„To myslíš ganzfeld experimenty?“ tipl si Langdon.

Na Katherine tím zjevně udělal dojem. „Ty o nich víš?“

„Teprve poměrně krátce,“ připustil Langdon. „Když jsi nám o nelokálním vědomí vykládala tehdy u oběda s Jonasem, zaujalo mě to tak, že jsem se rozhodl něco si o tom přečíst.“

„Mohla bych to brát jako lichotku,“ podotkla Katherine, „ale tipla bych si, že ses spíš chtěl ujistit, jestli jsem se nezbláznila.“

Langdon se zasmál. „Vůbec ne. Vážně mě to zajímalo.“

Dozvěděl se, že při ganzfeld experimentech se jeden subjekt umístí do deprivační nádrže a druhý mu následně má „mentálně vysílat“ obrazy. Při jedné sérii takových experimentů provedené začátkem osmdesátých let dosáhly zúčastněné osoby statisticky významné míry úspěšnosti, jež naznačovala existenci mimosmyslového vnímání. Jenže tuhle míru úspěšnosti z oné první série pokusů se už nikdy nepodařilo zopakovat, dokonce ani témuž vědeckému týmu, což vedlo k bouři kritiky a obvinění z podvodu.

„Jestli jsi četl o ganzfeldu,“ chytila se toho Katherine, „nejspíš jsi četl taky o sociálním psychologovi Darylu Bemovi – jednom z nejhlasitějších obhájců ganzfeld experimentů a autorovi kontroverzního článku ‚Vnímání budoucnosti‘, který publikoval v roce 2011.“

„Ten jsem četl taky,“ přiznal Langdon, jemuž se hned vybavil jeho fascinující podtitul: „Experimentální důkazy pro anomální retroaktivní vlivy na vnímání a působení mysli.“

Bemův článek popisoval pokus, při němž vědec ukázal účastníkům seznam náhodných slov, potom ho schoval a požádal je, ať se pokusí vybavit si co nejvíc slov, která na tom seznamu byla. Následující den poskytl účastníkům mnohem kratší seznam slov zcela náhodně vybraných z toho původního seznamu a požádal je, ať se je naučí nazpaměť. Kupodivu výsledky testu jasně naznačovaly, že účastníci si první den z toho původního dlouhého seznamu mnohem častěji pamatovali slova, která se potom další den naučili nazpaměť!

Moment! zarazil se tehdy při čtení Langdon. Takže se můžeme učit až po písemce? Budoucnost ovlivňuje minulost?

Se zamotanou hlavou se vypravil za jedním kolegou z katedry fyziky – absolventem Oxfordu jménem Townley Chisholm –, kterého ta data nijak nezaskočila. Chisholm Langdona ujistil, že „retrokauzalita“ skutečně existuje a byla pozorována při celé řadě experimentů, včetně jednoho nazývaného „kvantové smazávání s odloženou volbou“.

Chisholm ho popsal jako „vylepšenou verzi klasického dvojštěrbinového experimentu“. Langdon věděl, že původní experiment ohromil celý svět, protože dokazoval, že světlo může skrz přepážku se dvěma štěrbinami projít buďto jako částice, nebo jako vlna, a vypadalo to, že se o svém chování samo „rozhoduje“ podle toho, jestli ho zrovna někdo pozoruje.

Chisholm mu vysvětlil, že tahle modifikace „s odloženou volbou“ spočívá v tom, že v pokusu figurují provázané fotony a zrcadla, díky nimž lze volbu pozorovatele, zda bude, nebo nebude děj sledovat, reálně „odložit“ až do okamžiku, kdy už světlo dalo najevo, jak se zachová. Jinými slovy: vědci přinutili světlo k tomu, aby reagovalo na rozhodnutí, které pozorovatel ještě neučinil. Rozum přitom zůstával stát nad tím, že se světlo touto situací vůbec nedalo ošálit. Nějakým způsobem dokázalo předvídat, jak se pozorovatel v budoucnosti zachová… jako by vesmír věděl, co se stane, ještě předtím, než se to stane.

Langdon si později tenhle experiment vygoogloval a dokázal mu porozumět aspoň natolik, aby pochopil, proč někteří velice inteligentní lidé věří, že budoucí události skutečně ovlivňují události minulé a že čas dokáže plynout opačným směrem.

„Musím říct,“ zamračil se teď na Katherine, „že pouhá představa retrokauzality ve mně probouzí kognitivní disonanci.“

„Nejsi sám,“ odpověděla. „Měl bys vidět, jak návštěvníci mojí kanceláře reagují na plaketu, kterou mám na stole. Stojí na ní: ‚Dnešní prožitky jsou výsledkem zítřejších rozhodnutí.‘“

Přestože se Langdon snažil přistupovat k retrokauzalitě s otevřenou myslí, stejně ji nebyl schopný přijmout. „Ale zpětný pohyb času přece nedává smysl! Musí existovat ještě jiné vysvětlení.“

„Existuje, ale o moc víc se ti líbit nebude,“ usmála se Katherine. „To jiné vysvětlení totiž znamená, že všichni ti cvoci, co vykládají o ‚vesmírném vědomí‘, mají pravdu a vesmír prostě ví úplně všechno. Podle téhle teorie vesmír není vázán lineárním časem, jak ho vnímáme my lidé. Místo toho funguje v bezčasí, kde minulost, přítomnost a budoucnost existují současně.“

Langdona začínala bolet hlava. „A jak to souvisí s tvojí knihou? Mluvila jsi o replikační krizi a o tom, jak se neblaze projevuje v parapsychologii a noetice.“

„Ano, víc než v kterémkoliv jiném oboru a je to nefér.“ Katherine se napila. „Vezmi si třeba atletiku. Když atlet zaběhne skvělý olympijský čas a stanoví světový rekord – což je událost, ke které ještě nikdy nedošlo a nikdo ji nedokáže replikovat –, netvrdíme, že šlo jen o trik televizních kamer nebo že všichni diváci měli halucinaci. Prostě to bereme jako pozoruhodný výsledek. Sice to nikdo nedokáže udělat dvakrát, ale to neznamená, že se to nestalo.“

„Pravda, jenže to je sport. Tady se bavíme o vědě. Replikovatelnost je klíčovou součástí vědeckého procesu.“

„Ano, a já souhlasím, že na makroskopické úrovni je rozumné replikovatelnost vyžadovat. Na kvantové úrovni ale všechno funguje jinak, Roberte. Dobře víme, že kvantový svět je nepředvídatelný. Kdybys měl vybrat jednu vlastnost kvantového světa, na které se shodne nejvíc lidí, bude to právě jeho nepředvídatelnost!“

Tohle je taky pravda, uvědomil si.

„Vždyť si vezmi, jaký jazyk kvantová fyzika používá,“ pokračovala o něco překotněji, „je to samá nepředvídatelnost: pravděpodobnostní vlna, kvantové fluktuace, princip neurčitosti, pravděpodobnostní tunelování, chaos, kvantová interference, dekoherence, superpozice, duality. To všechno lze volně přeložit jako: ‚Nevíme, co se stane, protože pravidla klasické fyziky tu neplatí!‘“

„Dobře, takže vědomí –“

„Vědomí není žádný orgán z masa a kostí ve tvém těle. Vědomí existuje v kvantovém světě. Proto je extrémně těžké ho pozorovat s jakoukoliv předvídatelností nebo replikovatelností. Poskakující míč můžeš svým vědomím pozorovat bez problémů, když ale chceš svým vědomím pozorovat své vědomí, vzniká nekonečná smyčka. Je to něco podobného, jako kdyby ses bez použití zrcadla snažil rozeznat barvu svých očí. Můžeš být sebeinteligentnější a sebevytrvalejší, a stejně to nikdy nezjistíš, protože vlastní oči vlastníma očima pozorovat prostě nemůžeš – stejně jako nemůžeš vlastním vědomím pozorovat vlastní vědomí.“

„Zajímavé. A tohle tvrdíš v té své knize?“

„Ano, a taky to, že replikovatelnost coby důkazní břemeno je při studiu vědomí nesmyslně vysoká laťka. Poškozuje to náš obor a ničí kariéry.“

Langdona nenapadalo, jak na to odpovědět. Šlo sice o fascinující představu, ale vzhledem k tomu, co si dnes prožili, očekával něco kontroverznějšího nebo nebezpečnějšího, aby to ospravedlňovalo, jakou pozornost kdosi Katherine věnuje. „A tohle je tedy základ toho tvého objevu?“

„Ale vůbec ne!“ Katherine se zasmála. „Jen jsem ti chtěla vysvětlit, proč je studium vědomí tak složité. Můj objev je naprosto hmatatelný. Při svých experimentech jsem objevila něco úžasného.“ Naklonila se k němu a usmála se. „A mimochodem, ano, tyhle experimenty se mi replikovat podařilo.“

***

V mrakodrapu Random House Tower cinkl výtah a Jonas Faukman vkročil na koláž barevných dlaždiček. V sedmém patře jako by člověk vstupoval do paralelní dimenze – Faukman věděl, že tady se najisto zbaví svého napětí. V tomhle patře, na rozdíl od všech ostatních v budově, člověka nečekaly žádné běžné police s knihami, umírněné barevné tóny a rovné linky. Sedmé patro bylo bludiště sytě barevných „pracovních kójí“ s kreslenými postavičkami, nafukovacími palmami, sedacími pytli a plyšáky.

Knížky pro děti: hravé dekorace, ale vážná práce.

Faukman oceňoval, že navzdory příjemně rozmarným kulisám nebyl kávovar v tomhle patře – Franke A1000 s technologií FoamMaster – rozhodně žádná dětská hračička, naopak v mnohém předčil automaty Nespresso v ostatních patrech. Občas pozdě v noci se sem Faukman potají uchýlil s rukopisem, udělal si dvojité espresso, žuchl na pohodlný sedací pytel a redigoval pod dozorem obřího medvídka Pú stojícího na jedné straně vestibulu a dvoumetrového, rošťácky se usmívajícího Kocoura v klobouku na straně druhé.

Dnes Faukman zhluboka nasál vůni meloucí se kávy a snažil se zmírnit své obavy. Zatčení těch dvou agentů dole mu nejspíš mělo přinést úlevu, skutečný klid však necítil; o Robertovi a Katherine pořád neměl žádné zprávy a čím dál zoufaleji toužil mít jistotu, že se jim nic nestalo.

Alexi Conanovi už se podařilo najít odpověď na jednu naléhavou otázku:

Kdo ukradl Katherinin rukopis?

Jenže překvapivá odpověď s sebou hned přinášela otázku další:

Proč?

Jonas Faukman měl připravený plán, jak tuhle záhadu rozřešit.

KAPITOLA 73

Musíme si pospíšit, běželo Langdonovi hlavou, zatímco limuzína stoupala strmou serpentinou v Chotkových sadech. Na Praze 6, kde se rezidence americké velvyslankyně nacházela, měli být za pár minut a Langdon se zoufale toužil dozvědět o Katherinině knize a jejím objevu co nejvíc. Než se setkáme s velvyslankyní, pomyslel si, dosud na pochybách, komu může důvěřovat.

Katherine pokračovala: „Podle teorie nelokálního vědomí je tvůj mozek jakýmsi rádiem, které vědomí pouze přijímá, a stejně jako všechna běžná rádia ho v každém okamžiku bombarduje bezpočet různých stanic. Určitě chápeš, proč rádio musí mít knoflík na ladění – mechanismus, který mu umožňuje zvolit jedinou frekvenci, kterou bude přijímat. Rádio samo o sobě má schopnost přijímat všechny stanice, jenže kdyby nedokázalo odfiltrovat ostatní frekvence, přehrávalo by je všechny naráz. Lidský mozek funguje stejně; má složitou sadu filtrů, které zabraňují tomu, aby se mysl zahltila příliš mnoha smyslovými stimuly, takže se soustředí jen na maličký zlomek vesmírného vědomí.“

To dává dokonalý smysl, pomyslel si Langdon. Naše vnímání světla a zvuku je také omezené. Věděl, že si většina lidí vůbec neuvědomuje, že prožívají jen malý zlomek ze škály zvukových frekvencí a elektromagnetického spektra; zbytek nás míjí a nejsme schopní se na něj naladit.

„Skvělým příkladem, jak mozek filtruje vstupy, je selektivní pozornost,“ navázala Katherine. „Říká se tomu ‚večírkový fenomén‘. Představ si, že jsi na večírku se spoustou lidí a tvůj mozek se soustředí čistě na slova vycházející z úst člověka, který s tebou mluví – a pak tě to začne nudit a ty bez námahy přeladíš na zajímavější rozhovor o kus dál v místnosti. Díky téhle schopnosti dokážeš odfiltrovat hluk pozadí a pozornost se ti nezahltí všemi hlasy v doslechu.“

Fakultní porady, napadlo Langdona, který se nejednou přistihl, jak poslouchá hudbu hrající venku pod okny, zatímco jeho kolegové diskutují o studijním plánu nebo rozvrhu.

„Dalším druhem filtrování je habituace,“ vykládala dál Katherine. „Opakované smyslové vstupy tvůj mozek zablokuje tak účinně, že neustálé hučení klimatizace doslova přestaneš slyšet nebo přestaneš vnímat brýle, které ti sedí na nose. Tenhle filtr je dokonce tak mocný, že jsme schopní prohledat celý dům, přestože máme brýle vysloveně před očima nebo telefon sevřený v ruce.“

Langdon přikývl. Hodinky s Mikymausem už na svém zápěstí necítil celá desetiletí.

Věděl, že koncept „filtrování reality“ se ve starověkých písemných památkách vyskytuje opakovaně. V hinduistické Védántě, která inspirovala slavné kvantové vědce Nielse Bohra a Erwina Schrödingera, se fyzická mysl popisuje jako „omezující faktor“, který dokáže vnímat jen zlomek vesmírného vědomí známého jako brahman. Súfíjci definují „mysl“ jako závoj, který zakrývá světlo božského vědomí. Kabalisté popisují klipot mysli jako to, co zastírá většinu Božího světla. A buddhisté varují, že ego je omezující čočka, která nám dodává pocit, že jsme oddělení od universa – přičemž uni-versum je doslova „vše v jednom“.

„A moderní neurověda,“ pokračovala Katherine, „teď úspěšně identifikovala biologický mechanismus, pomocí něhož mozek přicházející data filtruje.“ Přes rty se jí letmo mihl úsměv. „Říká se mu GABA, což je anglická zkratka pro kyselinu gama-aminomáselnou.“

„Aha.“ Langdonovi se vybavilo, že většina Katherininých postgraduálních výzkumů spadala do oblasti mozkové neurochemie.

„GABA je pozoruhodná sloučenina – takový chemický posel, který ve tvém mozku hraje zásadní roli, protože reguluje jeho aktivitu. I když nejspíš ne tak, jak by sis představoval. GABA je totiž inhibitor.“

„To znamená, že mozkové aktivitě brání?“

„Správně. Přímo snižuje podráždění neuronů a omezuje jejich celkovou činnost. Jinými slovy, GABA určité části mozku dočasně odstavuje, aby odfiltrovala přílišné množství vstupů. Zatím tomu rozumíme jen v základních rysech, ale je zřejmé, že GABA se coby filtr stará o to, aby se mozek nezahltil příliš velkým množstvím informací. V naší analogii s rádiem je GABA tím knoflíkem, který omezuje příjem na jedinou frekvenci a blokuje desítky jiných.“

„Zatím to všechno dává smysl…“

„GABA upoutala moji pozornost před pár lety,“ pokračovala nadšeně Katherine. „Četla jsem, že mozek novorozence má neuvěřitelně vysokou hladinu kyseliny gama-aminomáselné, která odfiltrovává všechno, co není přímo před obličejem dítěte. Novorozenci tedy prakticky nevnímají opačný konec pokoje. Tyhle filtry fungují jako taková ta přídavná kolečka na kolo a ochraňují během vývoje mysl dítěte před přílišnou stimulací. Jak dospíváme, hladina naší kyseliny GABA pomalu klesá, my vnímáme větší a větší část světa a získáváme širší porozumění.“

Fascinující, pomyslel si Langdon. Vždycky si myslel, že novorozenci vnímají jen své nejbližší okolí čistě proto, že zatím špatně vidí.

„A tak jsem začala zkoumat dál,“ vysvětlila Katherine, „a zjistila jsem, že mimořádně vysokou hladinu GABA mají také tibetští mniši při meditaci. Meditativní trans podle všeho způsobuje prudký nárůst tohoto inhibičního neurotransmiteru, který utlumí prakticky veškeré podráždění neuronů, a zabraňuje tak tomu, aby do mozku ve stavu hluboké meditace přicházely vjemy z vnějšího světa.“

Nedosažitelná prázdná mysl, blesklo hlavou Langdonovi. Co je cílem meditace, dobře věděl, netušil však, jakým chemickým procesem toho mozek dosahuje. Doslova odblokuje vnější svět… navrátí se k čistotě novorozenecké mysli.

„Tyhle výsledky mě vlastně nijak zvlášť nepřekvapily,“ dodala Katherine, „ale vnukly mi jeden nápad – koncept lidského vědomí coby signálu, který do mozku vstupuje sledem bran.“

„Bran, které rozhodují o tom, kolik z vnějšího světa dovnitř vpustí.“

„Přesně tak, a zhruba před rokem a půl, při svém výzkumu kyseliny gama-aminomáselné, jsem narazila na jednu neurovědeckou studii, jejíž autorkou byla Brigita Gessnerová.“

Aha, pomyslel si Langdon, což vedlo až k tomu, že tě Gessnerová pozvala do Prahy.

„Její studie,“ prozradila Katherine, „se týkala čipu proti epilepsii, který vynalezla. Tenhle čip dokáže zastavit blížící se záchvat tím, že spustí přirozenou reakci GABA v mozku a doslova ‚zklidní‘ nervy. Dávalo mi to smysl. Poslední výzkumy ukazují, že epilepsie bývá často spojená s nebezpečně nízkou hladinou GABA, která v mozku funguje jako brzda. Když je jí málo, mozek se může vymknout kontrole, neurony předávají příliš mnoho vzruchů a nakonec –“

„Dojde k záchvatu.“

„Ano,“ přikývla a znovu si lokla kofoly. „Chaotická elektrická bouře epileptického záchvatu je přesným opakem soustředěné prázdné mysli meditujícího mnicha; záchvaty jsou spojené s nedostatkem GABA a meditace s jejím přebytkem. Tohle všechno jsem věděla už dřív, ale její studie mi připomněla, že po epileptických záchvatech často následuje chvíle příjemného útlumu známá jako postiktální blaženost – poklidný, uvolněný stav vědomí doprovázený výtrysky kreativity, pocity spirituálního osvícení a propojenosti se světem a mimotělními prožitky.“

Langdonovi se vybavila jeho nedávná zkušenost se Sašou i popisy nesčetných vizionářských epileptiků v dějinách.

„A najednou jsem se pozastavila nad tím,“ vykládala Katherine, „jak je možné, že mozek epileptika tak rychle přejde od bouřlivého záchvatu ke klidu postiktální blaženosti.“

Langdon pokrčil rameny. „Tipuju, že tu bouři utiší přirozený nárůst hladiny GABA?“

„Skvělý odhad – mě napadlo totéž. Skutečně k tomu dochází, ale ne hned. Jak se ukazuje, nejdřív dojde k něčemu jinému. Mozek se restartuje. Celý systém se vypne, a když se znovu spouští, děje se tak postupně, díky čemuž má mozek čas obnovit hladinu GABA, nastavit si své filtry, a tak se ochránit před příliš mnoha vstupy.“

„To mi připomíná ranní probouzení, když člověk pomaličku otevírá oči, aby zorničkám poskytl čas se zúžit a odfiltrovat část ranního světla.“

„Přesně tak! Až na to, že v tomhle scénáři skutečné ranní světlo nikdy nespatříme, protože jakmile se probudíme, někdo současně zatáhne přes celé okno závěs, takže nevidíme, co se venku doopravdy nachází.“

„A ten někdo, hádám, je GABA?“

„Správně. GABA obvykle stihne zatáhnout závěs včas, dříve než se oči otevřou. Ale když si to špatně vypočítá a nezatáhne závěsy dostatečně rychle –“

„Zahlédneme na chviličku vnější svět.“

„Ano,“ přikývla s úsměvem. „A podle všeho je úchvatně krásný. Nefiltrovaná realita. Postiktální blaženost. Čiré vědomí.“

Pozoruhodné, pomyslel si a napadlo ho, jestli některé z oslavovaných historických „záblesků geniality“ nelze přičíst právě tomuto špatnému načasování, tomuto kratičkému okamžiku, kdy dveře do reality zůstaly omylem pootevřené.

„Čím víc jsem o GABA přemýšlela,“ dodala Katherine, „tím ve mně sílila jistota, že právě ona je tím klíčem, který hledám…“

„Klíčem k…?“

„Klíčem k porozumění vědomí!“ zvolala. „Lidé mají mimořádně výkonnou mysl, ale také máme mimořádně účinné filtry, které nás chrání před zahlcením vstupními daty. GABA je ten ochranný závoj zabraňující tomu, aby byl náš mozek vystaven prožitkům, které bychom nezvládli. Omezuje rozsah našeho vědomí. Tahle jediná chemická sloučenina má dost možná na svědomí, proč my lidé nejsme schopní vnímat realitu v její pravé podobě.“

Langdon se opřel o plyšové polstrování limuzíny a snažil se tu provokativní myšlenku vstřebat. „Takže podle tebe je kolem nás realita, kterou nedokážeme vnímat?“

„Přesně tak, Roberte.“ Oči jí zářily vzrušením. „A to ještě zdaleka není všechno.“

***

Hluk okolních rušných ulic se na Starém židovském hřbitově utlumil natolik, že ho Golem přestal vnímat… jeho mysl byla nyní ponořena ve vítaném tichu. Vkleče vstřebával moc této posvátné půdy a naslouchal hlasu svého předchůdce.

Protože sám žádné skutečné rodiště neměl, vnímal jako svůj domov tento hřbitov a čas od času sem přicházel, když potřeboval doplnit síly.

První golem přišel o rozum, ale já jsem silnější.

Každá návštěva tohoto místa mu pomohla najít ukotvení a sebejistotu, dnes se však cítil ještě pevnější než obvykle. Když otevřel oči a vstal, aby se pustil do úkolu, který si předsevzal, zašuměl hřbitovem lehký vánek. Golem v něm uslyšel hlas původního golema, jediné slovo šeptané holými větvemi nad hlavou.

Pravda…

Představil si starobylá písmena na svém čele. Pravdou jeho poslání na tomto světě byla ochrana krásné duše, která neměla dost sil na to, aby se ochránila sama. Pravdou bylo, že tato duše nebude v bezpečí, dokud Golem nevykoná akt pomsty.

„Jsou jen dvě cesty,“ šeptal vánek ve stromech. „Pravda, nebo smrt.“

Golem už si vybral.

Já volím obě.

KAPITOLA 74

Limuzína se blížila k luxusní čtvrti Bubeneč a Langdon věděl, že velvyslanecká rezidence už není daleko. Katherinina odhalení ho přímo hypnotizovala a nemohl se dočkat, až se dozví i to ostatní.

Vážně nás obklopuje realita, kterou nejsme schopni vnímat?

„Poprvé mě to napadlo,“ pokračovala Katherine, „když jsem se zabývala postiktálními stavy, které popisují epileptici. Najednou jsem si uvědomila, že ta blaženost, kterou prožívají po záchvatech, se pozoruhodně podobá vyprávění jiné skupiny lidí.“ Odmlčela se a oči jí jen zářily. „Těch, co zemřeli… a zase se vrátili.“

Prožitek blízké smrti, pomyslel si Langdon a uvědomil si, že Katherine má pravdu. Ať už šlo o trauma z předsmrtného stavu nebo ze záchvatu, obě skupiny referovaly o tom, že se odpoutaly od těla, o pocitu hlubokého sepětí se vším ostatním a o hlubokém vnitřním klidu.

„Takže jsem se na tuhle myšlenku zaměřila… a vymyslela takový neobvyklý experiment.“ Katherine se na něj poklidně usmála. „No a v tu chvíli to začalo být opravdu zajímavé. Nejdřív jsem si vytipovala pacienta v terminálním stadiu. Byl to bývalý neurolog, bydlel kousek od mé laboratoře a souhlasil s tím, že okamžik své smrti prožije v novém zobrazovacím zařízení, magneticko-rezonančním spektroskopu se zobrazením v reálném čase. Vysvětlila jsem mu, že budu moci sledovat chemické procesy v jeho mozku přímo ve chvíli jeho smrti. Byl rád, že má možnost poskytnout přesná data takového typu, jaký jsme nikdy předtím nemohli měřit. A tak jednoho krásného odpoledne v přítomnosti své rodiny a zaměstnanců hospicu zemřel – a ten ohromný přístroj mu při tom skenoval mozek.

A já tenkrát zjistila,“ pokračovala Katherine, „že během celého procesu umírání rychle rostou hodnoty klíčových neurotransmiterů včetně adrenalinu a endorfinů, které potlačují bolest a pomáhají tělu vyrovnat se se stresem ze smrti. Jinými slovy šlo o vypínání smyslové soustavy. Logicky se dalo předpokládat, že se zvýší i hladina GABA, aby během vypínání mozku odfiltrovala prožitek smrti.“ Katherine se usmála. „Jenže k tomu nedošlo.“

„Ne?“

„Právě naopak. Když umíral, hodnoty GABA prudce klesly! V posledních okamžicích měl hladinu GABA skoro na nule, což znamená, že se veškeré jeho mozkové filtry vypnuly. Zážitek smrti měl volnou cestu, nic ho neblokovalo.“

„A to je… dobře, nebo špatně?“

„Roberte, podle mě je to úžasná věc! Znamená to, že během procesu umírání naše mozkové filtry zmizí a stane se z nás přijímač, který vnímá celé spektrum. Naše vědomí najednou vnímá úplně celou realitu!“ Katherine ho vzala za ruce a pevně je stiskla. „A to je přesně důvod, proč lidé, kteří prožili blízkost smrti, popisují, že cítili naprosté propojení, vševědoucí blaženost. Chemické hodnoty to potvrzují. Když umíráme, tělo se nám vypíná a mozek se probouzí.“

Langdonovi bleskla hlavou první věta jednoho z jeho nejoblíbenějších románů: Říká se, že když přijde smrt, všechno se najednou vyjasní.

„A navíc,“ pokračovala, „v těch šedesáti vteřinách předtím, než se pacientovi zastavilo srdce, mu mozek zaplavily vysokofrekvenční oscilace, které zahrnovaly i gama vlny. Ty se obvykle pojí s intenzivním rozpomínáním, a jejich hodnoty trhaly všechny rekordy.“

„Takže si… něco vybavoval?“

„Ne něco. Vzhledem k těm hodnotám si vybavoval úplně všechno. Určitě znáš ty legendy o tom, že když umíráš, proběhne ti před očima celý život. Jeho úroveň gama vln naznačovala, že na tom rozhodně něco je.“

Langdon věděl, že idea „celého života před očima“ se objevuje v mnoha náboženstvích: Anděl smrti ukazoval duši všechna její životní rozhodnutí, bylo to jakési osvícení a karmické poučení.

„V určitém okamžiku,“ řekla Katherine, „zemře samotný mozek a my přijdeme o přijímač. A já jsem na základě svých experimentů přesvědčená, že proces umírání předznamenává to, co ještě leží před námi, že to je něco jako upoutávka na zábavu, která na nás čeká pak: tedy na schopnost vnímat toho mnohem víc, než dokážeme normálně.“

„Copak to není konec, když se mozek definitivně vypne a už nemůže vnímat vůbec nic?“

Katherine se zamyšleně usmála. „Díky prožitkům blízkosti smrti už víme, že smrt obnáší odpoutání od fyzické formy, které je spojené s intenzivní radostí a napojením na všechny ostatní věci. Víme-li, že naše individuální vědomí má původ mimo náš mozek – což nám dnes ukazuje mnoho noetických výzkumů –, připadá mi, jako kdyby naše vědomí prostě v okamžiku smrti opustilo hmotnou říši a opět se připojilo k celku. Už nepotřebuješ, aby se signál do tvého těla přenášel, protože ten signál jsi najednou ty.“

Langdona zamrazilo. Duše se vrací domů. Tohle byla hodně stará myšlenka. A prach se vrátí do země, kde byl, a duch se vrátí k Bohu, který jej dal. Kazatel, 12,7.

Tím, že vědomí pokračuje i po smrti, si Langdon jistý nebyl, ale rozhodně nepochyboval o tom, že jestli má Katherine pravdu a naše vnímání skutečně omezují filtry v mozku, jde o převratný objev. V zásadě tím říkala, že všichni lidé jsou vybavení hardwarem, který umožňuje vnímání skutečné podstaty univerza, jenže chemické zábrany jim ho nedovolují používat – až do okamžiku smrti.

„To je úžasné,“ řekl. „I když je v tom skrytá krutá, kosmická Hlava 22.“

„Jak to?“

„Abychom spatřili Pravdu, musíme umřít… a jakmile umřeme, už je pozdě na to, abychom někomu řekli, co jsme viděli.“

Katherine se usmála. „Roberte, smrt není jediná cesta k osvícení. Dějiny jsou plné velkých duchů, jež na okamžik ozářilo jakési božské světlo, které nikdo jiný nevidí. Vzpomeň si na Newtona, Einsteina a Galilea, na náboženské proroky… Tyhle geniální osobnosti zažívaly vědecká vnuknutí a duchovní prozření, která se, jak se ukazuje, dají vysvětlit vědeckými termíny.“

„Chceš říct, že jim zeslábly filtry?“

„Dočasně ano. A právě v tom okamžiku přijali mnohem víc informací o vesmíru, než vidíme normálně.“

Langdonovi se vybavil vědec Nikola Tesla, jehož citát mu Katherine poslala po jejich první diskuzi o nelokálním vědomí: Můj mozek je jen přijímač. Ve Všehomíru je jádro, z něhož čerpáme vědění.

„Zkoušel jsi někdy drogy, Roberte?“

Ta zcela nesouvisející otázka ho úplně vykolejila. „Je podle tebe gin droga?“

Rozesmála se. „Ale ne, já myslím psychedelika – halucinogeny, které vyvolávají přemíru emocí a intenzivní fantazie.“

Evidentně jsi nikdy nevypila dost ginu. „Nezkoušel.“

„Psychedelika jako meskalin, LSD, psilocybin – víš, jak tyhle drogy způsobují to, o čem jsem mluvila?“

O tom Langdon nikdy pořádně nepřemýšlel. „Že by nějak stimulovaly představivost?“

„To je celkem pochopitelný odhad,“ řekla, „a myslí si to většina lidí, jenže ono taky zatím nikoho nenapadlo pozorovat pomocí magneticko-rezonanční spektroskopie mozek na psychedelickém tripu.“

„Tys to udělala?“ Představil si, jak v tubusu MRI leží přikurtovaný úplně sjetý pokusný subjekt a Katherine se dívá.

„Jasně že jsem to udělala. To byl v mém výzkumu další logický krok. Spousta drogových tripů obnáší mimotělní zážitky a mě zajímalo, jak v těchhle případech reaguje GABA.“

„No a?“

Katherine se rozzářila. „No a ukázalo se, že stejně jako tu naši historicky nepochopenou svatozář jsme to vnímali úplně naopak. Halucinogeny ti neurony nevybudí, jak jsi tipoval, nýbrž udělají pravý opak. Tyhle drogy prostřednictvím řady složitých interakcí s výchozím nastavením mozku prudce snižují hladinu GABA. Jinými slovy ti oslabí filtry a pustí dovnitř širší spektrum reality. To znamená, že nemáš halucinace, ale v podstatě vidíš víc skutečnosti. Všechny ty pocity napojení, lásky a osvícení jsou opravdové.“

To bylo pozoruhodné tvrzení a Langdon se nad ním zamyslel. Mozek by mohl přijímat vědomí neomezeně… jenže tenhle potenciál je zamčený v ochranné kleci a může z ní uniknout teprve v okamžiku smrti – nebo v menší míře při epileptickém záchvatu či po požití psychedelik.

Téma psychedelik jako by se dnes přetřásalo úplně všude: média byla plná medicínských odborníků, kteří opěvovali výhody „mikrodávkování“ psychedelik z hub a tvrdili, že psilocybin je všelék na úzkosti, deprese a nesoustředěnost.

Jeden Langdonův kolega z Harvardu, Michael Pollan, se před nedávnem stal mediální hvězdou díky svému bestselleru a souvisejícímu dokumentu o pozitivních účincích psychedelik, který Netflix vysílal pod názvem Jak se mění vědomí.

Další bostonskou superstar na tomto poli byl Rick Doblin, který založil Multidisciplinární asociaci pro psychedelická studia, zkráceně MAPS, vybral na své výzkumy přes 130 milionů dolarů a zaznamenal ohromující úspěchy v oblasti léčby depresí a posttraumatického stresového syndromu.

Krásný nový svět, vzpomněl si Langdon na Huxleyho vizi budoucnosti, v níž celé lidstvo dostávalo dávky drogy štěstí zvané soma.

„Když zkoumáme chemickou stránku vědomí,“ pokračovala Katherine, „nejenže se dozvídáme fascinující věci o nás samých, ale může to být právě ten posun, který lidstvo potřebuje k přežití. Vezmi si ten chaos a nesoulad, co vládne v dnešním světě. A představ si budoucnost, kde by lidstvo začalo tlumit své mozkové filtry a do své existence by včlenilo vyšší poznání reality – a s ním větší souznění a pospolitost. To bychom se opravdu mohli začít považovat za sjednocený druh!“

Langdonovi její neotřelé myšlení nesmírně imponovalo.

„Jenom si vezmi všechny ty prchavé stavy osvícení, po kterých tak prahneme,“ řekla Katherine. „Rozšířené vědomí, univerzální propojení, láska bez hranic, duchovní procitnutí, tvůrčí duch. To všechno nám připadá nedosažitelné – považujeme to za výplod výjimečných myslí nebo za netypickou zkušenost. Jenže to není pravda! Tyhle schopnosti máme všichni a pořád. Jen nám v jejich prožívání brání chemická clona…“

Budila v něm lásku a respekt zároveň. Možná že Katherine právě revolučním způsobem proměnila naše chápání lidského vědomí a objevila návod k jeho rozšíření. „Já jsem z toho úplně vedle, Katherine – tohle bude mít určitě dalekosáhlé dopady,“ podotkl. Pomalu to všechno vstřebával a snažil se nenechat vtáhnout zpátky do reality otázkou, která se mu samozřejmě drala na mysl.

„Já vím,“ zamračila se Katherine, protože vytušila směr jeho úvah. „To pořád nevysvětluje, proč se tohle všechno děje… proč by někdo chtěl ukrást můj rukopis.“

Přesně tak.

Ale odpověď na tuhle otázku, uvědomil si Langdon, bude muset počkat.

Limuzína právě plavně zabočila vlevo a po chvíli zastavila u kamenného oblouku a těžké kované brány před velvyslaneckou rezidencí. Cedule hlásala: VŠICHNI NÁVŠTĚVNÍCI SE MUSEJÍ PROKÁZAT PRŮKAZEM TOTOŽNOSTI. Na velvyslaneckou limuzínu se ovšem bezpečnostní protokol zjevně nevztahoval, protože brána se otevřela a mariňák v kamenné vrátnici je bez zaváhání pustil dovnitř.

Langdon z auta vyhlížel na obvodovou zeď obklopující rezidenci a přemítal, jaké odpovědi se za ní skrývají. Zatímco se limuzína houpavě rozjela po příjezdové cestě mezi stromy, všiml si, že se za nimi brána zase zavřela. Zmocnil se ho nepříjemný pocit.

Vstupujeme do bezpečného útočiště… nebo do jámy lvové?

KAPITOLA 75

Pražská rezidence amerických velvyslanců, dům známý pod názvem Petschkova vila, je monumentální neoklasicistní zámeček, jehož francouzská architektonická opulence inspirovala místní k přezdívce „Malé Versailles“. Vilu si nechal postavit bohatý židovský průmyslník Otto Petschek. Jeho rodina později z Prahy uprchla před nacistickou okupací, vila byla zabavena a postupně v ní pobývala jak nacistická, tak ruská armáda. Vila se stala historickým emblémem a symbolem temné historie těchto končin, na kterých se podepsala okupace, útlak i genocida.

Když Hitler zveřejnil svůj úmysl udělat z Prahy „muzeum vyhynulé rasy“, byla Petschkova vila vybrána za jakousi trofej nacistického vítězství. Na Hitlerův rozkaz byla veškerá vzácná umělecká díla a nábytek z Petschkova majetku označena svastikami, inventarizována a pečlivě uschována v suterénu, aby se mohla po německém triumfu vystavit jako exponáty.

Z toho pomyšlení se Langdonovi udělalo nevolno. Vyhlédl z okénka: limuzína po vinuté příjezdové cestě vjížděla na rozlehlou zahradu obklopenou vysokým železným plotem ze špičatých tyčí a s bezpečnostními kamerami. Z téhle pevnosti, napadlo ho, se nejspíš dostává stejně těžko jako do ní.

„No to snad ne,“ zašeptala Katherine, když se před nimi ta budova vyjevila v celém svém majestátu. „Tady si velvyslankyně prostě jen tak bydlí?“

Dům byl vystavěný do oblouku a jeho luxusní, na délku téměř stometrová fasáda podpíraná sloupy se zvedala do výšky dvou pater až k měděné střeše s vikýřovými okny – zkrátka hotový palác evropského střihu.

„Teď už chápu, proč platím tak vysoké daně,“ zavtipkovala Katherine. „Jestli mají naši vládní zaměstnanci soukromé zámky…“

Zas tak jednoduché to není, věděl Langdon, protože četl knihu bývalého velvyslance Norma Eisena Poslední palác, která historii téhle ohromující budovy do detailu rozebírala. Ve skutečnosti Spojené státy po válce utratily astronomickou částku, aby mohly vilu koupit a zrenovovat ji do její původní krásy, a teď už ji za velkých nákladů udržovaly skoro celé století. Vlastně to je americký příspěvek k záchraně pražského historického dědictví.

Langdon se s Eisenem kdysi jednou setkal a vzpomínal si na jeho inspirativní vyprávění o jeho matce Fridě, která přežila Osvětim a často říkávala: „Mě nacisti z Československa odvezli v dobytčáku, a můj syn se sem vrátil v Air Force One.“

„A to všechno za jedinou generaci,“ zdůrazňoval Eisen.

Limuzína hladce zastavila mezi sloupy kočárového přístřešku, mariňák na předním sedadle vyskočil ven, obešel vůz a otevřel dveře.

„Dejte prosím pozor!“ varoval je. „Ta dlažba pod sněhem umí pěkně klouzat.“

V poryvech ledového větru Langdon a Katherine vojáka následovali do malé oválné předsíně zdobené kobercem s barevnými symboly amerického orla a americké vlajky. Válcovitý lustr vrhal na štukový strop a stěny světelný vzor z paprsků a ozařoval přísný portrét americké velvyslankyně Heide Nagelové.

Langdon Nagelovou podle fotografií okamžitě poznal. Bylo jí něco přes šedesát let, vypadala velice seriózně a její bledou pleť ještě zdůrazňovaly havraní vlasy elegantně zastřižené na precizní mikádo s ofinou.

Odněkud zazněly blížící se kroky, do místnosti vešel usměvavý postarší muž v pohodlném sportovním saku se vzorem rybí kosti a přivítal je. Mariňákovi řekl, že může jít, a pak Langdonovi s Katherine pokynul, ať jdou za ním dovnitř.

Cestou po široké chodbě Langdon ucítil domáckou vůni dřeva z krbu, ale nejen tu – ve vzduchu tu visela ještě jedna vůně, nezaměnitelné aroma čerstvě upečených čokoládových cookies. To je ale rafinované, pomyslel si Langdon, kterého vždycky pobavilo, když se mu totéž dělo v luxusních hotelech. Tuhle hostitelskou taktiku vymyslel v padesátých letech jistý realitní agent a od té doby se často používala k vytvoření pocitu domáckého útulna.

Muž je dovedl do prostorného obývacího pokoje a vybídl je, ať se posadí před čerstvě roztopený krb. Na stole před nimi bylo prostřené drobné pohoštění – nejrůznější pečivo, košík s ovocem, konvice kávy, velká láhev vody, dvě láhve coca-coly a tác s právě upečenými sušenkami.

„Omlouvám se, je to trochu improvizace,“ řekl muž. „Paní velvyslankyně mi teprve teď oznámila, že čeká hosty. Má hovor, do deseti minut bude u vás. Ty cookies jsou zrovna vytažené z trouby, tak pozor – jsou ještě horké.“

A pak starý pán odešel a nechal Langdona s Katherine u ohně a se stolem plným jídla.

„No dobře,“ zašeptal Langdon. „Možná zrovna podáváme ruku čertovi, ale o návštěvy se umí postarat skvěle.“

***

Velvyslankyně Nagelová v prvním patře Petschkovy vily ukončila hovor a dlouze se zadívala z arkýřového okna své kanceláře. Dneska jí zahrada pod sněhovým popraškem připadala cizí, jakoby opuštěná. V tomhle paláci byla doma už tři roky, a když si vzpomněla na svoje první měsíce ve funkci, na tu naivitu a optimismus, věděla, že obojí v drsném světle reality dávno vyprchalo.

Debakl s ÚZSI a Langdonem byl v tuhle chvíli uzavřená kapitola. Oficiální verze zněla, že kapitán Janáček si vymyslel důkazy proti dvěma prominentním Američanům, a když se dozvěděl, že se na jeho zločin přišlo, skočil z bastionu U Božích muk.

Nagelová pohrozila, že pokud ÚZSI neposlechne její příkaz, ať se k bastionu vůbec nepřibližují a Janáčkovo tělo vyzvednou zdola, ze strany parku Folimanka, zahájí se veřejné vyšetřování. ÚZSI neměl jinou možnost než poslechnout.

Teď se odvrátila od okna a opět se zaměřila na tu nedořešenou věc, která ji čekala – na Roberta Langdona a Katherine Solomonovou. Tiskárna na jejím pracovním stole zavrčela a vyplivla dva dokumenty, které jí pan Finch právě poslal.

Doufejme, že to zafunguje.

Nagelová stránky posbírala, popadla ze stolu černou propisku s nápisem „U.S. Embassy“ a zamířila dolů, za svými hosty.

***

Langdon si v salonu dopřál dvě cookies a pořádný hrnek silné kávy, trochu se občerstvil a byl smířený s čímkoliv, co pro ně velvyslankyně chystá.

Už předtím Katherine doporučil, ať v budově rezidence radši nemluví o žádných soukromých věcech. Stěny mají uši. Měl bohužel obavu, že už na zadním sedadle limuzíny toho řekl až moc, a uvažoval, jestli to vyšperkované vozidlo má interkom – a jestli někdo poslouchal. Jak lehkovážné bylo takhle otevřeně hovořit o fascinujících myšlenkách z Katherininy knihy, to si naplno uvědomil, teprve když dorazili sem: vzpomněl si na odposlouchávací zařízení v tulipánech v jejich apartmá a jeho nedůvěra k velvyslanectví ještě zesílila.

Ale s tím teď nic nenaděláme. Musíme si promluvit s velvyslankyní a snad konečně zjistíme, co se tu děje.

Čekali a Langdon nenápadně nahlížel přes chodbu do oficiální jídelny. Vybavil si dokumentární film, který o tomhle domě viděl, a zvláštní historku o zdejších židlích.

Tak schválně, pomyslel si a mávl na Katherine, ať jde za ním do protější místnosti, k dlouhému stolu z exotického dřeva obklopenému starožitnými židlemi s dřevěnými sedáky. Jednu z nich popadl, otočil ji vzhůru nohama, a okamžitě mu bylo jasné, že v ruce drží kus temné historie. Na sedadle byl zespodu nalepený vybledlý žlutý štítek s razítkem, na kterém bylo inventární číslo 206, říšská orlice a hákový kříž.

Katherine leknutím zalapala po dechu. „Co tu proboha dělá tohle?“

Langdon židli zvedl ještě výš a prohlíželi si štítek zblízka. „Když nacisté obsadili Prahu a tuhle vilu, prý všechen nábytek inventarizovali a později měl posloužit jako muzejní exponáty. Ty nálepky, to jsou původní nacistická inventární čísla. Ambasáda je tu nechala jako připomínku hrůz minulosti.“

„Takže vy jste profesor dějin nábytku, jak vidím,“ ozvalo se za nimi.

Langdon i Katherine se jako na povel otočili – a ocitli se tváří v tvář velvyslankyni Spojených států Heide Nagelové. Měla stejné přesně střižené mikádo jako na fotografii v hale. Na sobě měla černý kostýmek a na krku šňůru barevných korálků.

Ani trochu se neusmívala.

Langdon rychle a nemotorně postavil starožitnou židli zase na nohy. „Omlouvám se,“ řekl a opatrně ji přisunul zpátky ke stolu.

„Jestli se tu má někdo omlouvat, jsem to já, pane profesore,“ řekla velvyslankyně pevným hlasem. „Pokud je mi známo, tak vám vláda Spojených států má sakra co vysvětlovat.“

KAPITOLA 76

Že nám má vláda USA něco vysvětlovat?

Langdon s Katherine vyrazil za velvyslankyní elegantní obloukovou chodbou, která se táhla jižním křídlem Petschkovy vily, a byl značně vyvedený z míry. Dorazil sem ve střehu, nehodlal věřit vůbec nikomu a ten kajícný úvod ho zaskočil.

Chvilka vřelosti každopádně rychle pominula. Velvyslankyně Nagelová rázovala po chodbě způsobem, který působil naléhavě, formálně, a vzhledem k tomu, že byli u ní doma, taky trochu nemístně. Bez jediného slova vysvětlení minula hudební salonek, zlatý salonek a zimní zahradu s výhledem na terasu a na zasněžený trávník venku. Na konci chodby se opřela do dvoukřídlých zrcadlových dveří, které vedly do malé knihovny.

„Tady budeme mít největší soukromí,“ řekla a byla to její první slova od chvíle, kdy vyšli z jídelny. „Sem si chodím vyřizovat osobní telefonáty. Myslela jsem, že bychom si tu mohli promluvit.“

Útulná, dřevem táflovaná knihovna voněla kůží a doutníky. Podél stěn stály regály plné starých svazků a uprostřed místnosti se pod zlatým lustrem vyjímaly dvě modré pohovky otočené k sobě. V rohu u okna stálo ošoupané kožené křeslo a osmihranný stolek, jako nachystané pro čtenáře. Ve vyhaslém mramorovém krbu byla naskládaná sněhobílá březová polena.

Langdon a Katherine se usadili na jednu z modrých pohovek a velvyslankyně se posadila naproti nim. Dokumenty, které přinesla s sebou, teď položila popsanou stranou na konferenční stolek mezi ně. Oficiální tužku s emblémem velvyslanectví umístila na papíry, složila ruce do klína a vydechla.

„Zdvořilosti vynechám,“ řekla. „Nejdřív vám musím říct, jak nesmírně se mi ulevilo, že jste oba živí a zdraví. Situace, kterou jste prožil s ÚZSI, pane Langdone, byla velice nebezpečná a já jsem ráda, že se mi povedlo vás ochránit.“

Tak asi… díky? Langdonovi vůbec nepřipadalo, že by si tady bůhvíjak polepšil.

Velvyslankyně se na ně chvilku dívala, jako by chtěla mít jistotu, že ji opravdu poslouchají. „Dnes jsem si vás pozvala k sobě domů, abych vám řekla něco, co řečeno být musí. Zkrátka a dobře… se vám omlouvám. Omlouvám se jménem vlády Spojených států. Naše ambasády byly založené proto, aby chránily americké občany a americké zájmy v zámoří. Jako velvyslankyně jsem se přesně k tomu zavázala slibem, a ten slib beru vážně. Bohužel vás musím informovat, že před několika dny jsem v souladu se svou přísahou, že budu chránit americké zájmy, dostala příkaz umístit do vašeho hotelového pokoje odposlouchávací zařízení.“

A je to tady, pomyslel si Langdon a ohromeně si vybavil tulipánové aranžmá a rukou psaný vzkaz od velvyslankyně. Takže jsem si to myslel správně. Ta žena na Karlově mostě, to nebyla zlá předtucha, nýbrž bizarní divadýlko zosnované někým, kdo zaslechl, o čem se Katherine zdálo. Ale proč?!

„Ten příkaz ke sledování jsem dostala z vyšších míst,“ řekla velvyslankyně, „a poslechla jsem ho. Domnívala jsem se, že má sloužit k vaší ochraně, a vůbec jsem netušila, že získané informace budou použity způsobem, který vás oba ohrozí. Je to neomluvitelné a já za to přijímám plnou zodpovědnost.“

Katherine se podívala na Langdona a z tváře se jí dalo vyčíst vrcholné rozhořčení. „Takže vy jste nám opravdu napíchli pokoj?“ zeptala se a ani se nesnažila svůj vztek skrývat.

„Než se úplně pohoršíte,“ reagovala velvyslankyně o něco chladnějším tónem, „připomenu vám, že žijeme v těžkých časech. Ujišťuji vás, že nikoho nezajímá, co děláte v ložnici nebo o čem se bavíte v posteli. To odposlouchávací zařízení jsme k vám umístili v zájmu národní bezpečnosti.“

„Při vší úctě, paní velvyslankyně,“ pronesl Langdon co možná nejklidněji, „vypadáme snad jako bezpečnostní hrozba?“

„Při vší úctě, pane profesore,“ odsekla mu, „jestli se domníváte, že bezpečnostní hrozby nějak vypadají, tak jste o dost naivnější, než naznačuje váš životopis. Nabízím vám omluvu, dále nabízím, že vám do jisté míry vysvětlím, co se vám dnes ráno stalo, a chci vám navrhnout, abyste se mnou spolupracovali. Nemáme moc času a vaše situace má jisté aspekty, které byste oba dva určitě měli pochopit.“

Langdon si nepamatoval, že by někdy dostal vynadáno takhle úsporně. „Chápu. Pokračujte, prosím.“

„V první řadě,“ spustila Nagelová, „vím, že vy, paní doktorko, jste napsala knihu, která má brzy vyjít. Vy zase musíte pochopit, že existují mocné subjekty, které vydání této knihy považují za mimořádné riziko pro národní bezpečnost.“

„Jak to?“ vyhrkla Katherine. „Vždyť je to kniha o lidském vědomí.“

Velvyslankyně pokrčila rameny. „Touto informací nedisponuji. Muž, který jí disponuje, nicméně už brzy dorazí do Prahy a chce si s vámi dvěma promluvit.“

Langdona to ohromilo. „Chce si promluvit, nebo nás vyslechnout?“

„Od každého trošku, řekla bych,“ odpověděla Nagelová a nespouštěla z něj pohled. „Jsem tu, abych vás chránila, ale neomezenou moc nemám.“

„A co ji omezuje?“ zeptala se Katherine. „Vždyť jste velvyslankyně Spojených států.“

Heide Nagelová se unaveně zasmála. „Diplomaté přicházejí a odcházejí, doktorko Solomonová. Skutečná rozhodnutí dělají ty vládní síly, které jsou neměnné, a já vám bohužel musím sdělit, že právě s těmi máte co do činění.“

Langdonovi blesklo hlavou několik možností a jeho nervozita rostla.

„Nesmím s vámi ale o ničem mluvit dřív, než vám dám podepsat tohle.“ Otočila dvě stránky, které předtím položila na stolek, ke každému z nich jednu přisunula a pak posunula i tužku. „Standardní doložka o mlčenlivosti – slíbíte, že to, o čem budete s tím člověkem mluvit, uchováte v tajnosti. A jakmile to podepíšete, můžu vám sdělit všechno, co vím já.“

Jednostránková doložka o mlčenlivosti? napadlo Langdona. Odkdy se právník spokojí s čímkoliv, co má jen jednu stránku? Nebyl žádný advokát, ale měl podezření, že takhle krátký dokument se bude nejspíš vztahovat šmahem na všechna témata, o kterých se bude mluvit. Úplné zatmění. Dost zvláštní náhoda bylo i to, že podobný dokument po nich chtěla podepsat Gessnerová.

Katherine se pro papír natáhla, ale Langdon jí zvolna položil ruku na zápěstí a zarazil ji. Nespouštěl přitom pohled z Nagelové. „Paní velvyslankyně, jelikož se tahle situace nepochybně vztahuje ke Katherinině knize, nemůže Katherine ten dokument podepsat, aniž by se předtím poradila s právníkem nebo aspoň s nakladatelem. Kdybychom si mohli rychle zatelefonovat, třeba by –“

„Co je to za člověka?“ zeptala se Katherine.

„Říká si Finch a tyhle doložky o mlčenlivosti jsou jeho. Samozřejmě si je můžete přečíst.“

„To není nutné,“ vmísil se do hovoru Langdon. „Nejspíš se v nich píše, že nic z toho, o čem budeme při naší schůzce hovořit, nesmí proniknout za zdi téhle místnosti.“

Nagelová kývla a její netrpělivost začínala být znatelná. „O to obvykle v doložkách mlčenlivosti jde.“

„Ať je tenhle pan Finch kdokoliv,“ řekl Langdon, „nechce nám dovolit dokonce ani to, abychom si zatelefonovali, a jistě chápete, proč je pro nás v takovém případě složité váš požadavek slepě poslechnout. Myslím, že bude nejlepší, když se s Katherine ihned vrátíme do hotelu.“

Katherine jeho slova zjevně zneklidnila a velvyslankyně Nagelová na tom byla stejně. Její diplomatická skořápka dostávala trhliny. „Jestli opravdu chcete odejít,“ prohlásila ostře, „nemám žádné oprávnění vás tu držet proti vaší vůli, ale neřekla bych, že odchod je ve vašem nejlepším zájmu.“ Odmlčela se a zadívala se Langdonovi přímo do očí. „Abych byla upřímná, nejsem si jistá, jestli je pro vás venku bezpečno.“

„Abych byl podobně upřímný,“ opáčil Langdon, „nejsem si jistý, jestli si připadáme v bezpečí tady.“

Ve výrazu Nagelové se zmatek mísil s rozhořčením. „Profesore, doufala jsem, že když se přiznám, že jsem vám napíchla hotelové apartmá, možná si tím získám aspoň trochu dobré vůle a důvěry, ale ve světle –“

Cinkl jí mobil. Naštvaně přístroj vytáhla, aby si přečetla zprávu, která jí právě přišla. V tu chvíli se její výraz z podrážděného přetavil na ryzí hrůzu. Zalapala po dechu, zakryla si ústa, vyskočila a oči měla najednou plné emocí.

„Já… omlouvám se,“ zakoktala a opřela se o stolek. „Musím si na deset minut odskočit. Ta zpráva… to je… promiňte.“ Pak vyběhla ze dveří a její rychlé kroky se rozlehly mramorovou chodbou.

Katherine se zjevně vylekala. „Tak tohle nejspíš hrané nebylo.“

Langdon měl stejný dojem, i když politika a divadlo jsou si blíž, než by kdokoliv byl ochotný připustit.

„Byl jsi na ni strašně příkrý, Roberte,“ napomenula ho Katherine, kterou Langdonův odpor k podpisu těch dokumentů očividně překvapil. „Ostatně se jí vážně musí nechat, že nám o té štěnici řekla sama od sebe.“

„O té štěnici, o které jsem předtím mluvil v její limuzíně? Mám podezření, že paní velvyslankyně, nebo možná ten pan Finch, slyšeli i tenhle náš rozhovor a uvědomili si, že nám chtě nechtě budou muset prozradit to, co už víme. Musím uznat, že jestli si chtěli získat naši důvěru, tohle byl chytrý tah.“

Katherine pevně stiskla rty a zamračila se. „Panebože, ty si vážně myslíš, že napíchla vlastní auto? Napovídali jsme tam toho… docela dost.“

„Já vím jenom to,“ odpověděl Langdon a zvedl ze stolu jeden z dokumentů, „že tahle lejstra jsou past.“ Prolétl si text a jeho podezření se potvrdilo. „V zásadě se tu píše, že všechno, o čem budeme s panem Finchem mluvit, bude okamžitě spadat do kategorie ,přísně tajné‘. Tomu člověku stačí jenom se zmínit o těch tématech z tvé knihy, která mu dělají vrásky, a ty už o nich nebudeš nikdy smět ani mluvit, ani psát. Zcela legitimně tě tím připraví o možnost tvoji knihu vydat. Navždycky.“

„To může udělat?!“

„No jasně, jestli mu tohle podepíšeš.“ Jeden z Langdonových kamarádů napsal thriller o jisté velké technologické firmě a pak mu ho zakázali vydat jen proto, že před prohlídkou sídla té společnosti podepsal zcela standardní doložku o mlčenlivosti.

„V tom případě…“ Katherine zůstala zírat do prázdna, „… mi tahle doložka odpovídá na jednu otázku, která mi vrtá hlavou celý den.“

„A to?“

Zase se otočila k němu. „Když jsem se dozvěděla, že se někdo snaží zničit všechny kopie mého rukopisu, říkala jsem si, proč je netrápí, že bych tu knížku prostě mohla napsat znovu. Teď už to víme. Mysleli si, že nebudu smět.“

„Přesně tak,“ řekl Langdon. „A mně se vůbec nelíbí, že jsme se místo amerického velvyslanectví ocitli v soukromé rezidenci.“ Ukázal oknem na vysoký zabezpečený plot, který obklopoval celý pozemek. „Přemýšlej. Ven se nedostaneme, telefonovat nemůžeme a jede sem nějaký divný chlap, aby si s námi promluvil. Tady? V soukromém sídle? A je to někdo, kdo může americké velvyslankyni dávat příkazy k rozmísťování odposlouchávacích zařízení?“

Nestávalo se často, že by se z Katherininých vnímavých očí dal vyčíst strach, ale teď z nich rozhodně čišely obavy. „Děsí mě,“ poznamenala, „že nikdo neví, kde jsme. A my zase nevíme, jestli je Jonas v pořádku.“

Langdon vstal. „Takže teď zabiju dvě mouchy jednou ranou.“

Udiveně se na něj zadívala. „Nechceš tu doufám něco rozbíjet?“

Ne, chci si zatelefonovat.

Došel k té věkovité klubovce, jejíž kožené polstrování, jak si předtím všiml, neslo známky častého používání. „Říkala, že tahle knihovna je nejsoukromější prostor v domě… a že sem chodí telefonovat. Tak kde má ten telefon?“

„Má mobil,“ řekla Katherine.

Langdon zavrtěl hlavou. „Její právní atašé mi říkal, že veškeré oficiální záležitosti se musejí vyřizovat přes pevnou linku.“

Sedl si do oblýskaného koženého křesla, rozhlédl se a zrak mu padl na ten neobvyklý stoleček – sloupek s osmihrannou deskou přesně toho neoklasicistního tvaru, jaký si získal velkou oblibu koncem devatenáctého století v době rozmachu prohibičních opatření. Uchopil desku za okraj a zkusil ji zvednout. Nadzvedla se a odhalila dutinu. A přesně jak si Langdon představoval, stolek neobsahoval ukrytý alkohol, ale velvyslaneckou pevnou linku.

Sáhl dovnitř, vytáhl přístroj a položil si ho na klín.

„Ty se mi snad zdáš,“ řekla Katherine.

„To byla jen náhoda.“ Langdon si přiložil sluchátko k uchu a uslyšel tón.

„Vážně si myslíš, že bys měl volat právě z tohohle telefonu?“ Katherine se tvářila pochybovačně.

„Proč ne?“ odpověděl a už vytáčel číslo. „Je to pravděpodobně nejbezpečnější linka v téhle zemi.“

KAPITOLA 77

Jonas Faukman, vzpružený dvojitým espressem, opustil oddělení dětské literatury a vrátil se do své kanceláře s jasným úkolem – zjistit, proč přesně někdo ukradl Katherinin rukopis, a hlavně proč o něj má zájem zrovna taková zlověstná organizace. Alex Conan se mu snažil pomáhat ze všech sil – aspoň než jeho šéfová zahájí vyšetřování a nevyhnutelně si ho zavolá na kobereček.

Faukman se posadil ke svému počítači a technik zasedl proti němu s notebookem na klíně. A právě když se dali do práce, do ticha pronikavě zazvonil Faukmanův pracovní telefon.

Pracovní hovor ve čtvrt na šest ráno? podivil se Faukman. Když si na displeji všiml evropského předčíslí, vrhl se po telefonu a stiskl tlačítko hlasitého odposlechu. „Haló?“

„Jonasi!“ Místností se rozlehl důvěrně známý Langdonův baryton. „To se mi ulevilo, že jsi v pořádku! Zkoušel jsem to k tobě na mobil a domů. Co děláš takhle brzo v kanceláři?“

„Kristepane, Roberte…“ Faukmanovi se rozbušilo srdce. „Mysleli jsme, že jsi…“

„Já vím, co jsi slyšel,“ řekl Langdon. „Katherine mi to řekla. Ovšem neutopil jsem se já, jen můj telefon.“

„Katherine je tam s tebou?“

„Je, a oběma nám spadl kámen ze srdce, že tě slyšíme. Poslední zpráva o tobě byla, že se pohřešuješ.“

„To je na dlouhé povídání, ideálně u pár martini,“ řekl Faukman. „Jak asi víš, Katherinin rukopis zmizel. Někdo nás hacknul a ten soubor smazal přímo ze serveru nakladatelství.“

„Slyšel jsem. Je nějaká naděje, že by se dala vzkřísit záloha?“

Faukman se zadíval na Alexe, ale ten zavrtěl hlavou.

„Úplně to vyčistili,“ hlesl Faukman. „Vůbec nevím, co mám říct.“

Langdon si povzdechl. „Škoda že místo toho nesmazali radši moji knihu.“

Zní to drsně, ale je to tak, pomyslel si Faukman. Langdonova poslední publikace – Symboly, sémiotika a vývoj jazyka – sice sklidila nadšené recenze, ale mimo akademickou obec si publikum nezískala. „Slyšel jsem, že si Katherine rukopis vytiskla. Je to tak?“

„Je. Ale tahle kopie je taky pryč.“

Faukman se zhluboka nadechl. „Fajn, soustřeďme se na to hlavní – že vám nic nehrozí. Knížku vyřídíme později.“

„Právě proto volám,“ řekl Langdon. „Já si totiž nejsem moc jistý, že nám nic nehrozí. Jsme u americké velvyslankyně v její soukromé rezidenci, ale je to trochu zvláštní situace. Dokonce bych ti ani telefonovat neměl – “

„Moment! Ty jsi u americké velvyslankyně?“ Faukman se snažil, aby mu v hlase nebyla znát panika. „Roberte, já bych byl s důvěrou vůči komukoliv z naší vlády hodně opatrný. Náš technik zjistil, že ti hackeři, co se nabourali do našich serverů, jsou napojení na mimořádně mocnou organizaci.“ Vzpomněl si na ten zvláštní dělený název, který mu Alex před chvílí napsal ve středisku ochrany dat. „Jmenuje se In-Q-Tel.“

„O tom jsem nikdy neslyšel.“

„Já taky ne. Co jsem vyrozuměl, jedná se o nesmírně bohatou venture kapitálovou firmu, která vyvíjí pokročilé technologie, a dělá to velice nenápadně, takže není divu, že ji neznáš.“

„Ale to je přece nesmysl,“ namítl Langdon. „Venture kapitálové firmy si nenajímají hackery a terénní operativce.“

„Tahle nejspíš ano. O In-Q-Telu jsi sice neslyšel, ale rozhodně jsi musel slyšet o jejich mateřské společnosti.“

„Což je?“

Faukman si ztěžka povzdechl. „Jedna taková agenturka jménem CIA.“

Na lince se rozhostilo ticho.

Úplně tě chápu, pomyslel si Faukman a vzpomněl si na svoji vlastní ohromenou reakci. „Řeknu ti všechno, co vím,“ pokračoval. „CIA zmíněný In-Q-Tel vlastní a provozuje jako soukromou rizikově kapitálovou společnost, aby mohla nenápadně investovat do technologií, které souvisejí s národní bezpečností. Mají pod palcem stovky špičkových patentů a taky většinu kapitálových vkladů do těch nejprogresivnějších technologických společností.“ Redaktor se otočil k počítači a zascrolloval po stránce, ze které zrovna četl. „Jejich kritikové – obvykle jsou to konkurenční investiční společnosti – si neustále stěžují, že napojení In-Q-Telu na americké zpravodajské služby mu umožňuje, cituji – ,být při dosahování svých cílů znepokojivým způsobem flexibilní‘. A mně něco říká, že jsme dneska v noci něco z téhle flexibility zažili na vlastní kůži.“

„To je neuvěřitelné,“ zašeptal Langdon otřeseně. „Těžko říct, proč se CIA zaměřila právě na Katherininu knihu, ale když se zamyslím nad tím vším, co se stalo, jejich rukopis z toho přímo čiší.“

„To snad není pravda!“ vykřikl náhle Alex, zuřivě zamával a natočil svůj notebook tak, aby Faukman viděl na obrazovku. „Podívejte se na tohle!“

Na displeji zářila stránka z Wikipedie, kterou Alex zřejmě otevřel, když zaslechl, jak se Langdon zmiňuje o velvyslankyni.

Wikipedie:

Heide Nagelová: velvyslankyně Spojených států v České republice

Heslo mělo několik stránek, na nichž svítilo pár podtržených a zvýrazněných pasáží, výsledek Alexova prohledávání dokumentu.

…Nagelová začala pro CIA pracovat hned po dokončení práv v…

…právní poradkyně pro strategii CIA…

…byla povýšena na generální ředitelku právního oddělení CIA…

…propuštěna z CIA a pověřena funkcí velvyslankyně…

„A do prdele,“ zašeptal Faukman do telefonu. „Roberte, vypadněte z toho baráku. Okamžitě!“

KAPITOLA 78

Velvyslankyně Nagelová se nahoře ve své prostorné koupelně křečovitě držela okrajů mramorového umyvadla a zvracela. Esemeska, kterou před chvilkou obdržela od Dany, měla jen čtyři slova.

MICHAEL HARRIS JE MRTVÝ.

Vyděšená velvyslankyně se okamžitě omluvila, zavolala Daně a ta ji přerývaně, překotně a v slzách informovala o situaci. Podle všeho ona a její mariňácký doprovod našli Sašin byt odemčený. Kerble vešel dovnitř, aby prověřil, jestli je tam bezpečno, a hned v předsíni na podlaze narazil na mrtvolu.

Ležel tam uškrcený Michael Harris.

A po Saše Vesně ani po nikom jiném nebylo ani vidu, ani slechu.

Navzdory záplavě emocí Nagelová zachovala klid aspoň do té míry, že stačila Kerblovi dát příkaz k zajištění bytu a přivolání forenzního týmu. A říct mu, ať všechno uchová v tajnosti. V tuhle chvíli rozhodně nepotřebovala, aby se média začala předhánět s titulky o tom, že byl na území cizího státu zavražděn úředník zastupitelství. Dneska ne.

Ať se v tom bytě přihodilo cokoliv, jí šlo v první řadě o jejího zaměstnance. Michael. Nagelové se udělalo zle. Mám na rukou jeho krev. Zírala do zrcadla nad umyvadlem a přemáhala ji provinilost a lítost… nejen kvůli Michaelovi, ale kvůli všemu, co se za ty její tři roky v Praze událo.

Na rozdíl od tolika velvyslanců, kteří si své vytoužené posty získali tím, že věnovali tučnou sumu vítěznému prezidentskému kandidátovi, byla Heide Nagelová prostě jen v pravou chvíli na pravém místě.

Nebo, jak to začínalo vypadat, na špatném místě.

Před několika lety, ještě když pracovala jako ředitelka právního oddělení CIA, se ztratila důležitá složka s přísně tajnými dokumenty a nebyla k nalezení, dokud jednoho dne nevtrhlo k Nagelové domů komando a neobjevilo dokumenty zahrabané v zásuvce jejího psacího stolu. Nebylo nijak překvapivé, že po tomhle incidentu Nagelovou eskortovali do nejvyššího patra ústředí v Langley, aby se tu setkala s pánem a vládcem CIA.

Ředitel CIA Gregory Judd byl bývalý americký senátor, navenek klidný a přemýšlivý muž, o kterém se ale tradovalo, že nesnese nic, co není naprosto dokonalé. Vnitřní zdroje z Langley tvrdily, že Judd ví o všech důležitých kostlivcích ve skříni, protože tam mnohé z nich osobně umístil.

„Tak co, hrubá nedbalost, nebo vlastizrada?“ zeptal se, když Nagelová vešla do jeho kanceláře.

„Byla to neopatrnost a chyba,“ odpověděla podle pravdy. „Ta složka se mi nejspíš připletla k pracovním dokumentům. Vůbec jsem netušila, že ji mám u sebe.“

Ředitel si ji dlouze prohlížel. „Rád bych vám věřil, ale dokud se nevyšetří, jak se to mohlo stát, samozřejmě ve funkci ředitelky právního oddělení zůstat nemůžete. Dávám vám volno na dobu neurčitou a tohle předáme generální inspekci k prošetření.“

„Ale já jsem opravdu –“

„S okamžitou účinností,“ prohlásil a stále se na ni díval. „Berte to ode mě jako dárek, paní Nagelová. Velice vám doporučuji, abyste ho přijala, než si to rozmyslím.“

O tři týdny později byla Heide Nagelová pořád ještě doma a přímo se dusila jak nudou, tak profesní nejistotou. Děti měla dávno odrostlé a její „luxusní porozvodový byteček“ byl prázdný a depresivní. Až dosud si toho nevšimla, protože většinu dne vždycky trávila v práci.

Skončila jsem, uvědomila si. Všichni se mě budou štítit.

Nagelové bylo třiašedesát a na důchod byla ještě příliš mladá a ambiciózní, ale zároveň byla moc stará na to, aby si otevřela vlastní právní praxi. Přemýšlela, co si se sebou počne. Čtenářské kluby? Online seznamka? Všechno to znělo naprosto úděsně.

A vtom přišel telefonát, který by nikdy nečekala.

Ředitel Judd zněl do telefonu nezvykle kajícně. „Mrzí mě, jak se to všechno seběhlo, Heide, a doufám, že se mi povede to napravit.“

To nepředpokládám, pomyslela si.

„Jak asi víte,“ pokračoval Judd, „právě zvolený prezident a já se dobře známe z univerzitní přípravky. Dneska ráno mi zavolal, protože se chtěl poradit o obsazení pár klíčových pozic včetně postu amerického velvyslance v České republice. Řekl jsem mu, že vzhledem k rostoucímu napětí v těch končinách by to chtělo někoho s vynikající znalostí mezinárodního práva a zároveň se zkušeností ze zpravodajské komunity. Jinými slovy jsem doporučil vás.“

Nagelová ohromeně strnula. Takže spolek starých kamarádů najednou počítá i se starými kamarádkami?

Nebylo to složité rozhodování. O čtyři měsíce později se do médií rozletěla tisková zpráva, Heide Nagelová se zabydlela v monumentální pražské velvyslanecké rezidenci, pod sebou měla tým talentovaných zaměstnanců a dělala smysluplnou práci. Nejlepší bylo, že při každém pohledu na Pražský hrad měla pocit, že žije v pohádce.

A pak se během jednoho jediného večera všechno změnilo.

Přesně po měsíci na novém postu jí ředitel Judd zavolal, aby se poptal, jak se jí daří. Chvilku společensky konverzoval a pak vznesl neobvyklou prosbu. „Heide, byl bych rád, kdybyste zašla na večeři s jedním mým kolegou, který momentálně pracuje v Evropě.“

„Jistě,“ odpověděla. Judd jí v podstatě zachránil život a tohle bylo to nejmenší, co pro něj mohla udělat. „Kdo to je?“

„Zrovna ho zaměstnali v evropské pobočce In-Q-Telu.“

Q? pomyslela si a zahlodalo v ní zlé tušení.

O existenci In-Q-Telu nebo Q, jak se mu říkalo mezi špiony, tajné investiční pobočky CIA, dobře věděla. Jejich obskurní tým finančníků významně investoval do technologií, které by podle nich mohly odpovídat zájmům CIA a národní bezpečnosti – ať už šlo o firmu Biomatrica a její výzkum anhydrobiózy, o Nanosys a mikroskopickou elektroniku, nebo o D-Wave a kvantové počítače.

Z titulu právní poradkyně CIA Nagelová řediteli nejednou radila ohledně právních aspektů „kreativních investičních technik“ In-Q-Telu a „ochrany aktiv“, ale jen málokdy se stalo, že by společnost musela v něčem přibrzdit.

Proč by někdo z Q jezdil do Prahy? Nagelovou udivovalo, že by se high-tech investiční firma zajímala o tohle starosvětské město. Obvykle lovili spíš v Silicon Valley.

Na večerní schůzku přišla do své oblíbené restaurace CODA, nenápadného místního podniku se skvělou českou kuchyní, s předstihem a překvapilo ji, že její kontakt už tu sedí. Byl to štíhlý, formálně oblečený muž, odhadem pětasedmdesátník, s hustou kšticí šedých vlasů. Když se blížila ke stolu, právě si čistil brýle.

To bude nějaký cifršpión, usoudila.

Nemohla se mýlit víc. Ukázalo se, že jde o Everetta Finche – legendárního dlouholetého šéfa odboru CIA pro vědu a technologie. Finchův tým spolu se třemi dalšími odbory – administrativním, operačním a zpravodajským – tvořil čtyři pilíře CIA.

Copak oni Finche přeložili do In-Q-Telu? A ještě k tomu do Evropy?

Jediné logické vysvětlení, na které Nagelová dokázala přijít, bylo to, že ředitel Judd potřebuje, aby Finch svoje expertní znalosti v Evropě využil k nějakým pokoutním záměrům, a tak ho sem ve vší tichosti a bez povšimnutí převelel.

Přišel číšník a oběma jako pozornost podniku přinesl amuse-bouche – dva šálečky lahodné české kulajdy. Pan Finch ten svůj vypil, zlehka si otřel rty ubrouskem a naklonil se přes stůl.

„Heide,“ oslovil ji bez ohledu na její oficiální titul, „předpokládám, že jste tu jako velvyslankyně spokojená, že?“

„Jsem,“ odpověděla obezřetně.

„Výborně.“ Obdařil ji upjatým úsměvem. „Asi nastal čas, abyste se dozvěděla skutečný důvod, proč jsme vás sem dosadili.“

Ten večer Nagelovou definitivně opustila bezbřehá naivita, se kterou na ten řetězec událostí, které ji sem dostaly, dosud hleděla jako na šťastné řízení osudu.

Oni to na mě ušili.

Staří kamarádi dostali ženu-pěšce přesně do té mocenské pozice, kde ji potřebovali mít, a od té chvíle byla Nagelová v pasti. Postupně jí došlo i to, co jí mělo být jasné od začátku – že Finch její vyhazov od CIA naaranžoval, protože ty dokumenty jí domů podstrčil.

Nagelová mu to rozčileně vmetla do tváře, ale dočkala se mrazivé odpovědi. Finch bez náznaku emocí vytáhl fotokopie oné tajné složky, kterou měla údajně nějakou dobu doma, a informoval ji, že kdyby se tyhle kopie dostaly do rukou zahraničních tajných služeb, její ujišťování o „neopatrnosti a chybě“ by bylo okamžitě považováno za vlastizradu.

Nagelová mu pohrozila, že zavolá řediteli Juddovi, a Finch jí vřele doporučil, ať to udělá. O tomhle plánu totiž prý ví jak Judd, tak prezident, a kdyby někomu z nich zatelefonovala, jen se utvrdí v tom, že hraje velmi vysokou hru a nemá v ní spojence.

Jsem nastrčená loutka.

Možná že Finch blufoval, ale za lidmi, jako byl americký prezident a ředitel CIA, nemohla Nagelová jít, pokud si nebyla stoprocentně jistá, obzvlášť když na opačné misce vah leželo obvinění z vlastizrady… nemluvě o přísně tajném zpravodajském projektu.

Takhle totiž lidé mizí.

Od té chvíle Nagelová Finche jednak nenáviděla, jednak poslouchala na slovo.

Teď stála sama v koupelně nad umyvadlem, otírala si ústa a hleděla si do unavených očí.

Michael Harris je mrtvý.

„Už dost,“ řekla nahlas.

Tohle Finch přehnal. Zašel moc daleko.

Víc než dva roky vyhlížela jakoukoliv cestu, která by ji z jejího vězení vyvedla, ale Finch nikdy nenechal ani skulinku.

Až teď.

KAPITOLA 79

Golem se blížil k bastionu U Božích muk plný očekávání. Laboratoř doktorky Gessnerové byla teď podle všeho prázdná, což znamenalo, že se konečně znovu dostane k tomu, co dnes ráno nestihl.

Tentokrát mi nikdo nezabrání.

RFID karta doktorky Gessnerové mu bezpečně spočívala v kapse a on odhadoval, že získat to poslední, co potřebuje, mu nezabere ani tři minuty. Pak z laboratoře odejde do svého konečného cíle.

Práh.

Který rozmetám na prach.

Když kráčel k roztříštěnému vstupu do bastionu, vzpomněl si na slova svého legendárního předchůdce – pražského golema.

Jsou jen dvě cesty… pravda, nebo smrt.

Golem si zvolil obě.

Odhalit pravdu.

Přijmout smrt.

Golem už zemřel mnohokrát, jeho smrt však nikdy nebyla trvalá. Na rozdíl od pradávného golema, který zemřel definitivně, se Golem do tohoto stavu navracel a zase se z něj probíral, jak se mu zachtělo.

Jsem svůj vlastní stvořitel. Vždycky budu svým vlastním pánem.

Pokaždé když si z čela smazal hebrejské písmeno alef – a doslova tak z pravdy udělal smrt –, zemřel, ale jen pro oči. Stal se neviditelným. Jeho hřmotná vnější schránka jako by se vypařila, netvor se změnil v… jednoho z nich. Byl nepostřehnutelný. Nenápadný. Jeho vnitřní síla zůstala skrytá.

Nevidíte mě, ale jsem pořád tady… a hlídám ji.

I když se mu dnes ráno do cesty postavily nečekané překážky, Golem šikovně zaimprovizoval, ochránil nevinné a viníky zničil. Teď nastal čas dokončit, co začal.

Když vešel do zařízení doktorky Gessnerové, potěšilo ho, že elegantní vstupní hala je liduprázdná. Přístupové schodiště do laboratoře bylo sice jištěné biometrickým bezpečnostním panelem, ale otisk prstu nebude žádný problém: Saša mu zcela nevědomky už dávno zajistila volný přístup.

Kráčel vstupní halou směrem k panelu a skleněné střepy mu hlasitě křupaly pod podrážkami těžkých bot. Zvuk se odrážel mezi mramorovými stěnami.

A za okamžik Golem zaslechl o něco dál na chodbě jiný zvuk. Bylo to nezaměnitelné cvaknutí odjišťované zbraně.

***

Terénní důstojnice Housemoreová si udělala hrnek kávy, posadila se k oknu bastionu a kochala se výhledem na panoráma Pražského hradu, který se rýsoval v dálce. Z poklidného snění ji vytrhl nečekaný zvuk z chodby a způsobil, že vyskočila a reflexivně sáhla po zbrani.

Teď už byla dokonale ve střehu a s připravenou pistolí se sunula ke vchodu. Finch jí dal rozkaz, ať tuhle budovu ohlídá, a slíbil jí posily, ale Housemoreová věděla, že na ty je příliš brzo. Kromě toho by se jakákoliv posila s vojenským výcvikem před vstupem ohlásila.

Tohle bude někdo jiný…

Když se nenápadně přiblížila k rohu chodby, zahlédla postavu v černém plášti s kápí. Ten člověk právě ztěžka otvíral kovové dveře vedoucí na schodiště k laboratoři.

„Stůj!“ vykřikla a rozeběhla se k němu.

Muž si jí nevšímal a ve chvíli, kdy vystřelila, už rychle proklouzl ke schodišti. Střela zazvonila o bezpečnostní dveře a jen těsně ho minula. Housemoreová běžela dál, ale ke dveřím dorazila právě v okamžiku, kdy se zaklaply, a ona zůstala venku.

Naklonila se k okénku z tvrzeného skla a nahlédla na schodiště. A v tu ránu ztuhla. Zpoza skla na ni zírala ta postava v plášti, která stála jen pár centimetrů od průzoru. Ten člověk měl tvář drsnou jako měsíční krajinu a na čele vyryté nějaké znaky. Chvilku ji sledoval ledovýma očima, jako by si její tvář ukládal do paměti, pak se otočil, rozeběhl se po schodech dolů a s vlajícím pláštěm jí zmizel z dohledu.

Housemoreová ucouvla a vzpamatovala se.

Kdo to byl… nebo spíš co to bylo?

Netušila, jak ten vetřelec odemkl biometrické dveře, ale v první řadě bylo potřeba zburcovat Finche. Věděla sice, že tady se tajné zařízení CIA nenachází, ale v laboratoři Gessnerové se zjevně nalézalo něco důležitého a Finch jí dal rozkaz, ať to ochrání za všech okolností. A právě teď kolem ní někdo proklouzl.

Housemoreová muže odhadovala na Rusa. Jeho ocelově bledé oči působily slovansky a silná vrstva hliněného líčení jí připadala jako dokonalý příklad ruského důmyslu: vetřelec využil pražské tradice masek a převleků, čímž bez velkého úsilí přelstil městské bezpečnostní kamery s rozpoznáváním obličejů. Navíc dnes Rusové dokázali mistrně ošálit biometrická čidla pomocí kopií otisků prstů vyrobených z UV resinu na 3D tiskárnách.

Housemoreová po očku stále sledovala laboratorní dveře, ale zároveň zasunula zbraň do pouzdra a váhavě vytáhla telefon. Finch z té zprávy nebude nadšený. Ruce se jí mírně třásly, a tak se rozhodla, že si před tímhle hovorem dá ještě chvilku klidu.

Zpomal. Uspořádej si myšlenky.

Aniž přestala bedlivě sledovat dveře laboratoře, pomalu vycouvala z haly a pozadu postupovala chodbou směrem k čekárně.

Tady, kde byla jakžtakž krytá a s pohledem stále ještě upřeným ke dveřím na schodiště, se několikrát zhluboka nadechla, sebrala se a začala vyťukávat Finchovo číslo.

Neměla však šanci to dokončit.

Najednou stál někdo za ní.

Do zad se jí bolestivě zabodl žhavý elektrický výboj. Pronikl jí do každičkého svalu v těle. Housemoreová ztuhla, spadla popředu na vydlážděnou podlahu a telefon odletěl stranou. Útočník ji popadl, obrátil ji na záda a přimáčkl k zemi. Housemoreová zjistila, že se – i když to bylo naprosto nemožné – dívá do bledých očí toho hliněného obra, kterého právě zahlédla vstupovat na schodiště.

Kde se tady vzal? Jak…

Netvor jako by se zhmotnil přímo za ní.

Teď ležela na tvrdé podlaze, netvor se nad ní skláněl, rukama jí svíral krk a blokoval jí přívod vzduchu do plic. Housemoreová se snažila bránit, ale paralyzované svaly odmítaly poslouchat. Zbývalo jí jen bezmocně čekat a snažit se neztratit vědomí.

Po téměř dvaceti vteřinách na zádech se zablokovanými dýchacími cestami cítila, že jí svaly pomalu zase začínají sloužit. Potřebovala by ještě trochu času, ale před očima se jí začínalo dělat černo. Teď, nebo nikdy. V posledním zoufalém pokusu sebrala veškeré síly, zvedla ruce, prudce mu vrazila do hrudi a pokusila se ho ze sebe shodit.

Útočník se skoro ani nehnul.

Na dotek byl ten hliněný muž nečekaně zvláštní.

„Jsem jiný, než si myslíš,“ zašeptal netvor, upřeně se jí zadíval do očí a jeho stisk ještě zesílil. „Jsem Golem.“

KAPITOLA 80

Osmnáctimetrový bazén pod Petschkovou vilou je vybudovaný ve stylu tradičních římských lázní. Ve dvou řadách ho obklopuje osmačtyřicet sloupů z červeného mramoru, obklady má z azurových a bílých dlaždic, původně ho vyhřívaly dva kotle na uhlí a je považován za to nejluxusnější, co rezidence nabízí.

Traduje se, že se bazén používal jen jednu sezónu. Dcera Otto Petschka se tu nachladila, dostala zápal plic a skoro zemřela, a tak Petschek nechal bazén okamžitě vypustit a prohlásil ho už napořád za uzavřený.

Robert Langdon stál před tímto prázdným, zapomenutým bazénem a očima v tom podzemním prostoru hledal jiný východ než to úzké schodiště, kterým sem s Katherine právě sestoupili v zoufalém pokusu dostat se z domu.

„No jistě že ty musíš vždycky najít bazén,“ rozlehl se prostorem Katherinin šepot. „Ještě že je vypuštěný, jinak bys určitě nelenil a dneska si už podruhé zaplaval.“

Potřetí, pomyslel si Langdon. Když počítáme Vltavu.

Původně doufal, že schody vedou do sklepa a že odtud vede nějaký východ, kterým by se jim mohlo povést z velvyslanecké rezidence uprchnout, ale bazén žádné další východy neměl. Slepá ulička. Ventilací k nim shora doléhaly rychlé kroky, jak velvyslankyně spěšně procházela jižním křídlem domu a nepochybně hledala své zmizelé hosty. Zjevně svůj dům znala natolik dobře, že si uměla spočítat, jak omezené možnosti úniku tu jsou, a netrvalo jí ani třicet vteřin, než se objevila na schodišti vedoucím dolů k bazénu.

Langdon tak trochu očekával, že Nagelová dorazí s mariňáky po boku, ale když sešla po schodech dolů, byla sama. Beze slova dorázovala až k nim a v rukou držela ony dvě doložky o mlčenlivosti, které nechali nepodepsané ležet na stolku. Vzápětí oba dokumenty roztrhala na kousky, pustila je a útržky se odtřepotaly na dno prázdného bazénu.

Langdon ji zaskočeně pozoroval. Co to dělá?

Jakmile byla obě lejstra bezpečně zlikvidovaná, velvyslankyně se na ně vážně zahleděla a ukazováčkem přiloženým na rty jim naznačila, že mají mlčet. Vytáhla mobil, vyťukala pár čísel a hovor přepnula na hlasitý odposlech.

„Finch,“ ozvalo se z reproduktoru mužským hlasem. „Všechno pod kontrolou?“ Měl americký, lehce jižanský přízvuk.

„Ano, už jenom čekáme,“ odpověděla velvyslankyně. „Jak jste daleko?“

„Právě jsme přistáli. Do hodiny jsem u vás.“

„Prosím, řekněte mi, že máte nějaké zprávy o Michaelu Harrisovi,“ oslovila ho naléhavým tónem Nagelová. „Bojím se, aby se mu něco nestalo.“

„Jestli Harrise odpráskli,“ odpověděl ten muž, „teď s tím stejně nic nenaděláme. V tuhle chvíli navíc už pravděpodobně není důležitý. Potvrdil nám, že Saša mluvit nebude, a to nám –“

„Není důležitý?“ zopakovala Nagelová. „Michael se do toho zapletl na váš rozkaz!“

„Zapomeňte na Harrise. Soustřeďte se na aktuální úkol. Kde to mimochodem jste? Hrozně se to tam rozléhá.“

„V koupelně. Chtěla jsem být na tenhle hovor sama.“

„Kde je Langdon a Solomonová?“

„Ty jsem nechala v knihovně,“ odpověděla, „a řekla jsem jim, ať si odpočinou, než přijedete.“

Langdon se na Katherine vyděšeně zadíval.

„Přiznala jste jim, že jste jim napíchla apartmá?“ zeptal se muž.

„Ano,“ přitakala Nagelová. „Přesně jak jste mi doporučil.“

„A zabralo to?“

„Úplně zázračně.“

„Podepsali oba doložky o mlčenlivosti?“

„Podepsali,“ řekla bez zaváhání. „Mám je zamčené u sebe v sejfu.“

„Výborně,“ prohlásil Finch se zjevnou úlevou v hlase. „Bude jedině dobře, když budeme mít páku i na Langdona.“

Teď už Langdon a Katherine užasle zírali jeden na druhého.

„Čistě pro jistotu,“ pokračoval muž, „máte nějaký hmatatelný důkaz, že ta papírová kopie rukopisu shořela?“

„Ano, můj tým posbíral všechno, co zbylo – bylo to jen pár ohořelých útržků. Pošlu vám fotky.“

„A podle vás ji spálila sama autorka?“

„Jestli jsem to správně pochopila, Langdon a Solomonová ji spálili společně, protože si mysleli, že jim hrozí nebezpečí od jednoho trochu nevyzpytatelného agenta ÚZSI… a samozřejmě taky od vás.“

„To bylo tedy odvážné řešení,“ zauvažoval muž. „Uvěřím tomu, teprve až je uvidím osobně. Ale jestli je ten rukopis opravdu zničený a jestli oba podepsali doložku o mlčenlivosti, tak snad budeme tuhle záležitost moci hodně brzy sprovodit ze světa.“

„To doufám.“

„A co bastion U Božích muk?“ zeptal se muž. „Určitě ÚZSI slíbil, že ho nechá na pokoji? Nechci, aby se kolem Gessnerové, její laboratoře a její práce kdokoliv motal.“

„To vám můžu potvrdit. Nikdo tam teď není.“

„Dobře,“ řekl Finch a opět se mu slyšitelně ulevilo. „Chci, abyste tam okamžitě poslala mariňáky z ochranky. Samozřejmě mi leží na srdci hlavně naše primární zařízení, ale ani na bastionu si nemůžeme dovolit žádné úniky. Ať to tam váš tým zajistí a já to po schůzce ve vaší rezidenci zajedu osobně zhodnotit.“

„Rozumím,“ odpověděla Nagelová. „Hned tam posílám tým.“

„Brzy na viděnou,“ řekl.

Pak linka oněměla.

V nastalém tichu velvyslankyně pořádně prověřila, jestli se hovor opravdu ukončil, pak zvedla oči k Langdonovi a Katherine a unaveně si povzdechla.

„Co to proboha mělo znamenat?!“ vyhrkla Katherine.

Velvyslankyně se zadívala k ventilačním otvorům ve stropě a – zřejmě z obavy, aby je nikdo nezaslechl – odvedla oba dva do kotelny bazénu. Světlo jediné žárovky tu dopadalo na dva stařičké litinové kotle, které čpěly uhlím, i když už se skoro sto let nepoužívaly.

„Zaprvé byste měli vědět,“ řekla tiše velvyslankyně, když za nimi zavřela dveře, „ že ten člověk, se kterým jsem zrovna mluvila, pracuje pro CIA.“

Langdon ucouvl a navzdory tomu, že je Jonas varoval, předstíral překvapení. „Prosím?“

Nagelová přikývla. „Jmenuje se Everett Finch a dřív vedl odbor pro vědu a technologie.“ Odmlčela se. „Měla bych dodat, že pro CIA jsem pracovala i já. Jako právnička.“

A je to tady, pomyslel si Langdon a nebyl si jistý, jestli ho ten prostý způsob, kterým to velvyslankyně podala, uklidňuje, nebo zneklid-ňuje.

Nagelová jim potvrdila, co už mu do telefonu řekl Faukman – CIA potichu provozuje venture kapitálovou společnost jménem In-Q-Tel neboli zkráceně Q, která investuje do technologií souvisejících s národní bezpečností a své investice si úzkostlivě střeží.

„CIA provozuje investiční banku?“ ujišťovala se Katherine.

„Spíš z vlasteneckých pohnutek než kvůli zisku,“ vysvětlovala Nagelová. „V posledních letech se rozpočet na americké zpravodajské služby radikálně snižuje a úkolem CIA je chránit náš národ před veškerými nepřátelskými faktory, včetně krátkozrakosti našich vlastních přehnaně optimistických politiků. Agentura tudíž cítí morální závazek, nebo dokonce povinnost hledat externí zdroje pro financování důležitých programů CIA, které by jinak zanikly.“

Jak ji Langdon poslouchal, pomalu mu docházelo, že na projekt financovaný z peněz firmy Q by se nevztahovaly žádné z tradičních kongresových kontrolních mechanismů mířených proti nelegálnímu utrácení peněz z rozpočtu, a to by znamenalo, že si CIA může v zásadě dělat, co se jí zachce, a nemusí se nikomu zodpovídat.

„Před několika lety ředitel CIA převelel Everetta Finche do Londýna a přidělil mu neoficiální post v evropském vedení Q. Jeho úkoly jsou přísně tajné, ale podle všeho má zcela volnou ruku, a jak vám už nepochybně došlo, velmi mu leží na srdci Katherinin rukopis.“

„Proč?“ zeptala se Katherine.

„Vím jen to,“ odpověděla Nagelová, „že podle Finche vaše kniha ohrožuje jednu z nejvýznamnějších investic Q. Takže je považovaná za záležitost týkající se národní bezpečnosti, a proto má Finch ve volbě prostředků, jak s vámi naložit, nebezpečnou svobodu.“

Langdon si v tomhle suterénu bez oken připadal čím dál víc jako v pasti.

„Ale jak ji může ohrožovat?“ naléhala Katherine. „Neumím si představit, jak by cokoliv z toho, co jsem napsala, mohlo – “

„To nevím. Detaily neznám. Mám jen rozkazy – musím vás přinutit k podepsání té doložky o mlčenlivosti.“

„Ale pokud CIA považuje moji knihu za bezpečnostní hrozbu,“ řekla Katherine, „proč prostě nezavolají mému nakladateli, neodvolají se na národní bezpečnost a nepožádají, ať ty nebezpečné pasáže vypustím?“

„Jako bývalá poradkyně CIA,“ odpověděla Nagelová, „vám mohu říct jen to, že už samotné označení konkrétních pasáží může odhalit o záměrech CIA příliš. Vrhlo by to světlo přesně na to, co chtějí uchovat v tajnosti. A navíc by váš nakladatel klidně mohl požadavek CIA odmítnout a vydat plné znění se sloganem: Přečtěte si knihu, kterou vám CIA chtěla zatajit…“

Langdon věděl, že má pravdu. Tuhle chybu pravidelně dělal Vatikán, který označoval nejrůznější populární knihy za „protikatolické“, snažil se katolíkům jejich čtení zakázat a prodeje utěšeně rostly.

„Četla jste ty doložky?“ zeptal se.

„Paušální záležitost,“ přikývla Nagelová. „Nebezpečně obecná. V podstatě to znamená, že by se váš rozhovor s Finchem nahrával a všechno, co by se v něm zmínilo, by bylo okamžitě považováno za důvěrnou informaci. Podle toho, co by vám Finch řekl, by tahle doložka měla právní moc znemožnit okamžitě a trvale zveřejnění Katherininy knihy.“

Langdonovy myšlenky se zase zatoulaly ke všemu, co mu Katherine prozradila o svém rukopisu a svých objevech – mozkové filtry, GABA, nelokální vědomí. Proč by se o něco z toho měla zajímat CIA?

„Zrovna jste nám sdělila,“ pokračoval Langdon, „že podle Finche představuje Katherinina kniha zásadní hrozbu pro jednu z nejdůležitějších investic Q… což vede ke zjevné otázce: víte, co je to za investici?“

„Vím, že se vztahuje k přísně tajnému zařízení CIA tady v Praze.“

„V Praze?“ opakoval Langdon překvapeně. „To si děláte legraci. Co tu dělají?“

Nagelová frustrovaně zavrtěla hlavou. „To nevím. Můžu vám prozradit jen to, jaké má to zařízení kódové označení. Říkají mu Práh.“

KAPITOLA 81

„Podrobností mi sdělili jen velice málo,“ pokračovala Nagelová ve stísněné, ušmudlané kotelně pod vilou. „CIA tvrdí, že mi informace odpírají pro mé vlastní bezpečí. Vím jen to, že sám ředitel CIA považuje Práh za ten nejdůležitější projekt s naprosto zásadním významem pro naši budoucí bezpečnost.“

Její smělé prohlášení chvilku viselo ve vzduchu.

„Takže s tím nemáte nic společného?“ zeptal se pak Langdon.

„Jen to politicky pokrývám,“ odpověděla. „Před třemi lety CIA bez mého vědomí zosnovala moje přeložení na tohle velvyslanecké místo, a tak jsem se stala jejich diplomatickou figurkou – pěšákem agentury, který se měl zodpovídat přímo Finchovi a pomáhal řešit právní a byrokratické zádrhele, které by mohly bránit tajnému vybudování Prahu.“

„A přesto pořád nevíte, o jaké aktivity jde?“ zeptal se.

Nagelová zavrtěla hlavou. „Vím, že jde o vědecké zařízení. Z toho mála, co mi Finch prozradil, a podle toho, jak prominentní postavení měla v tom projektu Brigita Gessnerová, jsem si skoro jistá, že se věnují zkoumání lidského mozku a možná i vědomí – ale ta zostřená vojenská bezpečnostní opatření znamenají, že to, co tam dole probíhá, se neděje jen z pouhého vědeckého zájmu.“

Katherine to zjevně upoutalo. „Je to zařízení už hotové? Funguje?“

„Hotové je, ale ještě neběží. Vím, že se tam odehrával nějaký testovací provoz, a to zřejmě úspěšně, protože teď se chystají začít naostro: momentálně v USA školí personál a očekává se, že se zařízení do několika týdnů spustí.“

„A je to tady v Praze?“ zeptala se Katherine.

Nagelová se odmlčela, jako kdyby naposledy sváděla sama se sebou boj o to, má-li jim prozradit detaily. „Technicky vzato je to pod Prahou,“ řekla. „Celá ta věc je pod zemí.“

Langdonovi se v hlavě mihl suterén malé laboratoře doktorky Gessnerové. „Předpokládám, že nemyslíte bastion U Božích muk?“

„Ne,“ odpověděla velvyslankyně. „Tam je soukromá výzkumná laboratoř Brigity Gessnerové. CIA sice do jejích technologií investovala, ale Práh je jinde. Ten prostor vlastně není daleko od bastionu, ale má přes devět set metrů čtverečních.“

Devět set metrů čtverečních? A pod zemí? „Jak může někdo postavit něco takhle velkého pod takovýmhle městem tak, aby si toho nikdo nevšimnul?“

Nagelová pokrčila rameny. „Vlastně to je docela prosté – hrubá stavba už tam byla. CIA ji jen převzala a přestavěla.“ Odmlčela se. „I když tedy oficiálně ji převzali američtí ženisté.“

Teď už Langdonovi stačilo jen pár chvilek, aby si všechno poskládal dohromady.

V padesátých letech minulého století vznikl v Praze jeden z největších civilních krytů sovětské éry. Ohromný labyrint vlhkých podzemních chodeb měl údajně kapacitu kolem 1500 osob, měl vlastní elektrický generátor, filtroventilační systém, sprchy, toalety, velkou místnost pro ukrývané, a dokonce i vlastní márnici. Kryt byl dlouho opuštěný, i když jedna jeho část byla momentálně přístupná a sloužila jako turistická atrakce.

„Kryt Folimanka,“ zašeptal Langdon a užasle si uvědomil, že svým způsobem tudy vlastně dneska už procházel: úkryt ležel v podzemí pod velkým parkem Folimanka.

Langdon uvnitř nikdy nebyl, ale vstupu pro turisty si už všiml – vypadal jako betonový tunel vyzdobený nasprejovanými obrázky atomových výbuchů a nápisem KRYT FOLIMANKA. Langdon ho vzhledem k podobnosti s anglickým „crypt“ nejdřív považoval za kryptu, až později mu někdo vysvětlil, co to v češtině znamená.

Veřejně přístupná část bunkru, která ležela na nejvýchodnějším konci parku, byla relativně mělká, v dobrém stavu a pro návštěvníky naprosto bezpečná. Jeho větší část se ale táhla pod parkem hlouběji a dál. Během desetiletí prosákla do rozsáhlé sítě chodeb a místností voda, bunkr chátral, nakonec ho úřady zapečetily a zapomnělo se na něj.

Velvyslankyně v rychlosti popsala, jak se CIA povedlo získat nepoužívanou část krytu pro své účely. Když se Česká republika stala členem NATO, americká vláda tu zahájila soustavnou politickou a vojenskou spolupráci. Občas to obnášelo i pomoc s civilní infrastrukturou – v případě parku Folimanka šlo o plán na záchranu téhle rozlehlé zelené plochy, která se podle městské správy začala propadat a hrozilo, že se jednoho dne do opuštěných slují rozpadajícího se bunkru zhroutí úplně.

Záchrana přišla v podobě amerických armádních ženistů, kteří na západní straně parku vyhloubili novou přístupovou chodbu a pustili se do několik let trvajícího projektu obnášejícího vysoušení, utěsňování a vyztužování rozsáhlého podzemního systému.

Projekt se kvapem blížil k dokončení, ale protiamerickým konspiračním teoriím se podle velvyslankyně stále dařilo: Park Folimanka se prý vůbec nepropadal… Přestavěli ho na tajnou vojenskou věznici nebo na sklad chemických zbraní. Říkalo se také, že tu žádný podzemní systém nebyl a že ho hloubí sami Američané – tuhle teorii přiživovala skutečnost, že z éry komunismu neexistovaly žádné spolehlivé plány bunkru: buď nikdy žádné nevznikly, nebo se je podařilo zničit.

Ať už byla pravda jakákoliv, Langdon musel uznat, že šlo o ďábelsky prostý manévr, ačkoliv se přímo vnucovala jedna otázka. „Proč zrovna tady?“ zeptal se. „Proč Práh neumístili do nějakého skladiště v arizonské poušti?“

„To je jednoduché,“ odpověděla Nagelová. „Lidnatá městská oblast poskytuje ochranu před satelitním sledováním, před kterým se v žádné pouštní oblasti neschováte, pokud přepravujete hodně materiálu a lidí. Dneska se stále víc zpravodajských zařízení stěhuje do městských center, a když navíc vyberete město mimo USA, omezíte dohled Kongresu a problémy s domácími zákonnými normami na minimum.“

Poslední věta zněla Langdonovi obzvlášť zlověstně. „Proč nám to všechno vykládáte?“ zeptal se, protože ho velvyslankyně svou upřímností zaskočila.

„Ano,“ přidala se Katherine. „Vždyť to vypadá jako –“

„Vlastizrada?“ Velvyslankyně se zatvářila odtažitě. „Mám osobní důvody, ale ať to se mnou nakonec dopadne jakkoliv, věřte mi, prosím, že se ze všech sil a v první řadě vynasnažím, aby se vám dvěma nic nestalo.“

Langona napadala spousta otázek, ale převládal pocit, že jí nejspíš může věřit.

„Nicméně vás musím varovat,“ řekla Nagelová, „že máte co do činění s velmi mocnými silami. Kolem CIA a Prahu je toho v sázce nepředstavitelně moc – a upřímně řečeno kvůli tomu umírají lidé.“ Povzdechla si, podívala se na Langdona a Katherine a na prchavý okamžik to vypadalo, jako by měla na krajíčku. „Včera v noci někdo zabil doktorku Gessnerovou, ale není to jediná oběť. Právě jsem dostala zprávu, že před hodinou našli mrtvého mého právního atašé Michaela Harrise.“

Langdon si vybavil, jak se s Harrisem jen před několika hodinami bavil v hotelu, a udělalo se mu zle. „To je mi strašně líto.“

Nagelová jim tiše vysvětlila, že Harrisovo tělo bylo nalezeno v bytě Saši Vesny, se kterou Harris udržoval fingovaný vztah v rámci sledování: nařídil mu to Finch, který chtěl mít o činnosti ruské asistentky doktorky Gessnerové přehled. Kde je Saša, to se pořád ještě nevědělo, ale Nagelová nebyla příliš optimistická.

Langdona okamžitě přepadly obavy o Sašino bezpečí.

Velvyslankyně našpulila rty, povzdechla si a pokračovala: „Za smrt Michaela Harrise jsem přímo zodpovědná a ponesu si to s sebou navždycky.“ Zvedla k nim oči a přinutila se napřímit. „Nemám tušení, čím začít, abych odčinila, co jsem Michaelovi provedla a jak slepě jsem následovala Finchovy příkazy. Každopádně ale musím udělat cokoliv, abych tohle dala do pořádku a zaručila vám oběma bezpečí.“

„A jak si to představujete?“ zajímala se Katherine.

„Máme tři možnosti,“ řekla Nagelová. „Bohužel se vám ani jedna z nich nebude zamlouvat. Ta první je nejspíš nejméně riskantní. Znovu vytisknu ty papíry, vy je podepíšete, odbudete si podle plánu schůzku s panem Finchem a dáte mu tak záruku, že budete mlčet. Tím vás v zásadě spustí z očí, ale pravděpodobně to bude znamenat, že ta kniha nikdy nevyjde a vy, paní Solomonová, se už zřejmě některým oblastem bádání nebudete moci naplno věnovat.“

„To nepřipadá v úvahu,“ řekla Katherine.

„Souhlasím,“ přisvědčil Langdon. „Jaká je druhá možnost?“

„Možnost číslo dvě…“ řekla Nagelová a zadívala se z jednoho na druhého. „Zbývá nám asi hodina, než sem Finch dorazí. Můžeme okamžitě odejít. Já vás odvezu na letiště a dostanu vás ze země. Samozřejmě by to mělo následky – pro mě i pro vás –, ale aspoň bychom vám získali trochu času na jiná řešení.“

„Co tím myslíte?“ zeptal se Langdon.

„Tak za prvé, paní Solomonová by mohla knihu vydat hned. Její zveřejnění by jí poskytlo jistou imuni–“

„Moje kniha už neexistuje,“ skočila jí Katherine do řeči. „Napsat ji znovu by trvalo hodně dlouho.“

„A i kdyby nějaká kopie zbyla,“ namítl Langdon, „vyrobit a vydat knihu trvá měsíce, nemluvě o tom, že by z ní takovýhle krok nejspíš udělal trvalý cíl CIA, ne?“

„V jistém směru ano.“

„Děkuji, nechci,“ opáčila Katherine. „Nehodlám se zbytek života v jednom kuse ohlížet. Jaká je ta třetí možnost?“

Nagelová chvilku mlčela, jako by si v duchu formulovala detaily. Nakonec promluvila střízlivým tónem advokátky radící klientovi. „Ve zpravodajských službách existuje jediný opravdový zdroj moci: informace. To je páka, které každý rozumí. A vy jste se momentálně ocitli v situaci, kdy jich můžete získat opravdu hodně. Nezapomínejte na jednu věc: pan Finch se domnívá, že jste podepsali mlčenlivost, a jede sem, aby vás vmanipuloval do takové konverzace, po které by ty doložky mohl použít proti vám. Řekne vám toho maximum, aby zajistil, že se žádným z témat, o kterých bude mluvit, nebudete moci dál zabývat. A čím víc vám toho řekne, tím víc budete mít informací, a tudíž budete mít i o to větší páku.“

Langdon si uvědomil, že mají co do činění s opravdovou profesionálkou. A taky si tak trochu hrajeme s ohněm. Přesto nebyl plán Nagelové rozhodně tak jednoduchý, jak se ho snažila vylíčit. „Já rozumím tomu, jak bychom ty informace získali,“ řekl. „Ale pak co?“

„Pomůžu vám,“ vysvětlovala Nagelová. „Veškerá data svěříme někomu nezúčastněnému – třeba externímu advokátovi – a ten vypracuje mechanismus zaručující, že kdyby se komukoliv z nás něco stalo nebo bychom se mu přestali pravidelně hlásit, informace se okamžitě dostanou do médií. Právníci tomu říkají ,klauzule pro případ předčasné smrti‘.“

„Normální lidé tomu říkají vydírání,“ řekl Langdon.

„Trochu drsně řečeno, ale je to tak. Nicméně to je zcela legální.“

Katherine o krok ucouvla. „Takže vy nám navrhujete, abychom vydírali CIA…“

„Berte to jako informační pojistku, paní Solomonová. Informační hrozby, to je jazyk, kterým tihle lidé mluví a kterému rozumějí. Budou vědět, že jakmile na vás zaútočí, způsobí jim to škodu. A tak vás nechají na pokoji.“

„A naopak,“ řekl Langdon. „Vy chráníte jejich tajemství výměnou za imunitu.“

„Vzájemně zaručená destrukce,“ řekla Nagelová. „Osvědčený model. Kdyby nefungoval, světové supervelmoci by na sebe v šedesátých letech minulého století navzájem naházely jaderné bomby. Jenže takovýhle systém pojistek vytvoří patovou situaci: prostě se shodneme, že se neshodneme.“

Katherine se nepřestávala tvářit ostražitě.

„Když budete mít něco v ruce, tahle krize okamžitě poleví,“ pokračovala Nagelová. „CIA bude muset ustoupit, dá všem čas se nadechnout a začne vyjednávat. Třeba vám dokonce vysvětlí, co se jim na vaší knize nelíbí, a vy nabídnete, že to vynecháte. Je to cesta, která vám přinejmenším skýtá nějaké možnosti.“ Nagelová se zadívala Katherine do očí. „A vy si doufám uvědomujete, paní Solomonová, že podstupuji nesmírné osobní riziko, když se vám snažím pomoci, a že se kvůli tomu stávám vaší silnou spojenkyní.“

„Díky,“ řekla Katherine. Zněla téměř přesvědčeně.

Langdonovi se ta myšlenka v zásadě zamlouvala, jiná věc ale byla, jak ji uskutečnit. „Nechci vypadat jako škarohlíd,“ vložil se do hovoru, „ale co by se stalo, kdyby pan Finch ze všeho nejdřív chtěl vidět ty podepsané doložky?“

„To on nejspíš bude,“ odpověděla velvyslankyně. „A já mu prostě řeknu, že jsem věděla, jak zásadní dokumenty to pro něj jsou, a tak jsem je předala mariňákům, aby je jako zapečetěnou diplomatickou zásilku odvezli na ambasádu a zamkli do mého osobního sejfu. Buď mi bude muset věřit, nebo bude tuhle schůzku muset přesunout na velvyslanectví, což rozhodně nebude chtít.“

Langdon její plán zvažoval, ale pořád ještě nebyl tak úplně přesvědčený. Bylo dost odvážné předpokládat, že se toho on a Katherine v hovoru s Finchem dozvědí tolik, aby jim to poskytlo dostatečnou záruku. Budeme mluvit s protřelým veteránem CIA. I kdyby Finch uvěřil tomu, že mlčenlivost skutečně podepsali, opravdu jim ochotně prozradí údaje, kterými by mohl ohrozit celou tajnou službu nebo její přísně tajný projekt?

„Nevypadáš, že by tě to přesvědčilo,“ konstatovala Katherine.

Zamyšleně k ní vzhlédl. „Promiň, ale myslím, že tohle nezabere.“

„Jsou jen tři možnosti,“ trvala na svém Nagelová.

„Vlastně existuje ještě čtvrtá,“ opravil ji Langdon, protože se mu v hlavě cosi nečekaně propojilo. „Je to sice nebezpečné, ale mám pocit, že tak budeme mít největší šanci.“

KAPITOLA 82

Cessna Citation Latitude s panem Finchem na palubě se chystala na přistání na Letišti Václava Havla a sestupným letem míjela Bílou Horu. Interaktivní mapa na palubě tryskáče ho informovala, že právě tady v roce 1620 proběhla bitva, v níž katolická vojska potlačila české povstání.

To sedí, pomyslel si pan Finch, který právě potlačil drobné povstání velvyslankyně Nagelové. Ta ho ze zjevných důvodů vždycky nesnášela, ale to mu bylo srdečně jedno. Je to chytrá ženská… dost chytrá na to, aby věděla, kde je v téhle operaci její místo.

Letadlo klesalo, Finch si zapnul sedadlový pás a cítil mnohem větší klid než při odletu. Ještě před hodinou byla celá operace v naprostém rozkladu. Teď jako by veškeré potíže mávnutím kouzelného proutku zmizely: zodpovědnost za hacknuté servery nakladatelství Penguin Random House padla na nechvalně proslulou partu knižních pirátů, Roberta Langdona a Katherine Solomonovou se v Praze podařilo lokalizovat a zadržet, doložky o mlčenlivosti byly podepsané, všechny kopie rukopisu zajištěné a dva operativci v New Yorku dostali rozkaz stáhnout se, udržovat rádiový klid a nikoho nekontaktovat.

Mise splněna, pomyslel si a zadíval se z oválného okénka soukromého tryskáče. Očima bloudil po poklidné české krajině a připomínal si, že celá tahle komplikovaná operace vychází z jediného prostého faktu, který má tisíce možných vyústění a veškeré jeho akce ospravedlňuje.

Dalším bojištěm světa bude lidská mysl…

Války budoucnosti se měly vést jinak a Finch byl pověřen vrchním velením. Nervovým centrem toho všeho byl Práh… a Finchovi dali jeho nadřízení veškeré pravomoci, aby chránil technologii, která se tu vyvíjí.

Práh bude v ohrožení vždycky. Jedna z prvních opravdových hrozeb ale vzešla z naprosto nepravděpodobného zdroje, a to dokonce ještě předtím, než bylo zařízení naplno uvedeno do provozu.

Katherine Solomonová.

CIA měla tuhle talentovanou noetičku v hledáčku už hezkých pár let. Kromě jiného i proto, že povaha její práce se překrývala s některými vědeckými projekty agentury. Před několika lety upozornil sledovací tým na přepis podcastu, ve kterém se jí zeptali na noetiky, kteří opustili akademický svět a začali na výzkumu lidského mozku spolupracovat s armádou. Její odpověď byla jednoznačná: „Práce pro armádu naprosto protiřečí všemu, v co věřím. Já bych o ní nikdy neuvažovala. Noetický výzkum je pro všechny. Nikdy by neměl sloužit jako zbraň.“

Škoda, vybavoval si Finch, co ho tehdy napadlo. Na projekty N3 nebo SUBNETS by se Solomonová armádní Agentuře pro pokročilé výzkumné projekty náramně hodila. Jenže Katherine Solomonová se tímhle jediným výrokem pasovala na někoho, koho CIA nemůže oslovit ani zcela diskrétně, aniž by riskovala nemilou reakci.

Když tajná služba zjistila, že Solomonová píše knihu o lidském vědomí a že na ni uzavřela velice zajímavou smlouvu s nakladatelem, Finch svému týmu nařídil, ať její projekt důkladně monitorují a preventivně zajistí koncept rukopisu.

Finchovi operativci ale překvapivě zjistili, že rukopis doktorky Solomonové je uchováván značně nekonvenčním způsobem – pouze na soukromém serveru nakladatelství s vysokým stupněm zabezpečení. Tahle informace v kombinaci s jistými skutečnostmi z doktorčiny minulosti Finche silně znepokojila, a tak vymyslel plán B.

Přikázal Brigitě Gessnerové, ať noetičku pozve coby přednášející na prestižní akci, a tím ji přiláká do Prahy. Gessnerová měla za úkol přednášku zhodnotit, pak si s vědkyní sednout na pár skleniček a zjistit, kolik je toho Solomonová o svém rukopisu ochotná prozradit. Také jí měla nabídnout něco, co se autorům prvotin moc často nestává – doporučení celebrity, které by se dalo použít na obálku. K tomu by ale potřebovala signální výtisk její knihy. A konečně měla Gessnerová Katherine Solomonovou pozvat na prohlídku své laboratoře, čemuž by předcházel podpis kratičké doložky o mlčenlivosti – a ta by obsahovala i pár nenápadných řádek, díky kterým by se v případě potřeby mohl Finch stát pánem situace.

Plán B mi bohužel vybouchl přímo před očima.

Po oněch pár skleničkách v hotelu Four Seasons poslala Gessnerová Finchovi zprávu, která ho ani v nejmenším neuklidnila:

Solomonová nabídku odmítá. Žádné signální výtisky. Odmítla i mlčenlivost.

Větší problém – lhala mi. Za půl hodiny zavolám.

Že jí Solomonová lhala? Podle té esemesky to vypadalo, že Solomonová je mnohem mazanější, než Finch předpokládal, a že možná ohledně svého rukopisu tají něco zcela mimořádného.

Ten večer s napětím čekal, až se mu Gessnerová ozve.

Ale Gessnerová nezavolala.

Uběhlo třicet minut, pak hodina.

Finch zavolal jí, ale nebrala to.

Když mu o dvě hodiny později telefon konečně zazvonil, nebyla to ona, ale jeho odposlechový tým s naléhavou zprávou: Katherine Solomonová ve svém hotelovém pokoji právě volala o pomoc.

Finch si okamžitě zapnul audiopřenos z mikrofonu, který jí nechal umístit do pokoje a který mu zatím vůbec žádné užitečné informace nepřinesl. Teď slyšel, jak Langdon Solomonovou uklidňuje a probírá s ní detaily noční můry, která ji právě probudila. A pak zaslechl něco nečekaného a značně alarmujícího: Langdon poukazoval na to, že ty podivné vize z jejího snu mají dokonale logický smysl… včetně onoho „kopí“, které se tam objevilo.

„Vzpomínáš si na symbol kopí Vél na Brigitině přístupové kartě?“ zeptal se Langdon. „Bavili jsme se s ní o něm před pár hodinami.“

Finch nevěřil vlastním uším. Ta karta, o které Langdon mluvil, byla přísně tajná univerzální přístupová karta k Prahu. V tuhle chvíli existovaly jen dvě – jednu měla Gessnerová, druhou on – a absolutně nepřipadalo v úvahu, aby jim ji Gessnerová ukazovala.

Tu má mít v ochranném obalu… a v zamčeném kufříku.

Finch ohromeně vytáhl vlastní kartu a zadíval se na ni. Tohle je ta nejtajnější RFID přístupová technologie na světě. Úplně celý povrch karty byl totiž biometrická čtečka, která rozpoznávala všechny uživatelovy otisky prstů v jakémkoliv úhlu, a karta tudíž nefungovala, pokud ji nedržel autorizovaný uživatel. Ukradená karta by byla k ničemu. A kdyby ji uživatel ztratil, podle jejího nekonkrétního značení by si ji nikdo nemohl přiřadit k těm správným dveřím.

To slovo samotné bylo dokonale obecné. Ve skutečnosti ale šlo o kódové označení.

Název „Praha“ totiž úzce etymologicky souvisel se slovem Práh – a tyhle sofistikované karty byly prvním stupněm zabezpečení přístupu do stejnojmenného podzemního zařízení. Nenápadně zakomponovaný hrot kopí Vél v písmenu A, to byl Finchův nápad – jemná ikonografická pocta zbrani ukuté pod zemí a symbolizující udatnost, sílu a osvícení.

Proč by Gessnerová tu kartu ukazovala někomu zvenčí – obzvlášť Katherine Solomonové?!

Jediné vysvětlení, které Finche napadalo, bylo zároveň značně znepokojivé. Možná že špatně odhadl schopnost doktorky Gessnerové zachovávat diskrétnost. Její finanční motivace byla samozřejmě očividná a právě díky ní ji mohl Finch tak snadno ovládat, ale zároveň měla doktorka obří ego. Finch přemítal, jestli se těm dvěma Američanům náhodou nepovedlo si s ní chytře prohodit role, jestli nevyužili doktorčinu potřebu se pochlubit a nevytáhli nějaké informace naopak z ní. Možná ji opili, možná ji dokonce drží jako rukojmí, čímž by se vysvětlovalo, proč Gessnerová nebere telefony.

Finch analyzoval fakta, ve spáncích mu tepalo čím dál silněji a jeho obavy rostly.

Solomonová odmítá půjčit rukopis.

Její nakladatel zachovává mimořádná bezpečnostní opatření.

Solomonová ví o tom, že Gessnerová má RFID kartu…

Byla noc, Finch seděl o samotě v Londýně a doufal, že je jen paranoidní. V tu chvíli ho ale napadla nepříjemná možnost: Možná Solomonová ví o Prahu… a napsala třaskavé pojednání, ve kterém chce odhalit práci CIA v oblasti lidského vědomí.

O chvilku později řekla Solomonová v odposlechu z pokoje něco, čím zcela zvrátila situaci. „Zrovna teď mi z toho je opravdu hodně úzko, Roberte,“ svěřovala se pořád ještě s pláčem. „Já totiž konečně dala Jonasovi zelenou, aby dneska začal redigovat. Chtěl si rukopis vytisknout a začít ho číst, takže jsem hrozně nervózní.“

Tahle zpráva Finche naprosto zaskočila. Katherine už knížku předala redaktorovi? Jakmile rukopis postoupí do redakční fáze, kopie se rozletí po celém nakladatelství – dostanou je korektoři, odborní redaktoři, grafici, dokonce i propagační oddělení, aby mohlo začít včas plánovat reklamu. A kdyby se ukázalo, že je nutné zamezit jejich šíření, už to nepůjde.

Finch si uvědomil, že mu dochází čas i možnosti. Původně nechtěl budit zbytečný rozruch tím, že by nechal nakladatelství hacknout, ale teď nutně potřeboval vědět, co v té knize je – a to okamžitě. Bez zaváhání vydal svému technickému týmu příkaz, ať se nabourají do zabezpečených serverů Penguin Random House a rukopis zkopírují. Až uvidí, co v něm je, buď si oddechne… nebo dá povel k naprostému zničení jejího díla ve všech podobách.

Také si uvědomoval, že se vynořil další problém, a tím byl Robert Langdon, partner Katherine Solomonové. Harvardského profesora provázela pověst toho, kdo dokáže odhalovat tajemství, která mají zůstat neodhalená.

Budu potřebovat páku i na Langdona, usoudil. Na základě toho mála informací z Královského apartmá, které si zrovna vyslechl, dal dohromady plán. Už dávno si ověřil, že když se i ta nejnevinnější informace představí náležitým způsobem, dá se z ní vytvořit mocná zbraň schopná vyvolávat zmatek. Starověký čínský stratég Sun-c’ přece organizoval celá vojenská tažení na základě svého slavného hesla: Zmatek vytváří chaos… a chaos vytváří příležitosti.

Času bylo málo, ale Finch si celou kariéru vybudoval na tom, že byl připravený na všechny možnosti a schopný okamžitě jednat. Sáhl po telefonu, zavolal pár lidem včetně terénní důstojnice Housemoreové, vydal jim přesné logistické pokyny a přikázal, ať jsou na příjmu.

Těsně před šestou ráno pražského času mu jeho hackeři konečně odeslali šifrovanou verzi kompletního rukopisu knihy Katherine Solomonové. Nehodlal číst text celý, a tak začal tím, že si projel obsah. Ulevilo se mu, že na první pohled jde přesně o to, co napovídaly zákulisní řeči – tedy o pojednání o nové teorii vědomí.

Pro jistotu zkusil v textu vyhledat klíčová slova „CIA“ a „Práh“ a s úlevou zjistil, že se tam ani jedno nevyskytuje.

Zatím to vypadá dobře…

Nakonec zadal velice specifický řetězec, jedinou konkrétní informaci.

Buď to tu bude… nebo ne.

Zatajil dech a stiskl enter. Uběhly dvě bezvýsledné sekundy a Finchovi se málem ulevilo.

A pak jeho počítač pípnul.

Do hajzlu…

Shoda byla až skoro na konci rukopisu. Když se stránka objevila, Finch se naklonil k monitoru a jeho oči se rozjely po řádcích. Už za okamžik mu bylo jasné, že se katastrofický scénář naplnil. Ať už vědomě, nebo nevědomky šlápla Katherine Solomonová rovnou do vosího hnízda. Její kniha představovala velice vážný problém.

Finch právě zvažoval své omezené možnosti pro zvládnutí téhle krize, když mu cinknul telefon a přinesl další špatnou zprávu – Solomonová se z byznysového salonku hotelu Four Seasons právě přihlásila na server nakladatelství a svůj rukopis si tiskne.

Ona si ve tři čtvrtě na sedm ráno vyrábí fyzickou kopii… na hotelové tiskárně?

Tohle se příčilo všem bezpečnostním protokolům nakladatelství a Finche se náhle zmocnila obava, že se Solomonová o tom hacknutém serveru dozvěděla a že už podniká kroky, aby knihu ochránila.

Celý nervózní se ještě naposledy pokusil dovolat Brigitě Gessnerové, ale teď už jeho hovor spadl rovnou do schránky. Od chvíle, kdy se doktorka sešla se Solomonovou a Langdonem, slehla se po ní zem.

Jednu věc věděl jistě. Není kouře bez ohně.

V Praze i New Yorku měl přichystaná razantní protiopatření, která mohl spustit jediným slovem.

A vzhledem k vážnosti situace usoudil, že je načase.

Svým terénním operativcům v obou městech odeslal přes Signal zároveň stejnou zprávu:

ZAČNĚTE KONAT.

KAPITOLA 83

Golem klečel na podlaze z růžového mramoru. Ten zápas ho hluboce vyčerpal. Když konečně sebral síly, aby tělo přesunul a ukryl, potěšilo ho, že tahle oběť je mnohem lehčí než Harris. Bez většího úsilí tu ženu odtáhl a schoval za pohovku, která stála u boční stěny. Přemýšlel o tom, že by jí vzal zbraň, ale nikdy neměl příležitost si vyzkoušet, jak se z takové věci střílí, a dával přednost jednoduchému a tichému paralyzéru.

Golem přešel k plastice u zdi, odsunul těžké umělecké dílo stranou a odhalil výtah, kterým před chvílí vyjel nahoru a překvapil tu ženu. Rozzářila se před ním bezpečnostní klávesnice a Golem pečlivě vyťukal sedmimístný kód doktorky Gessnerové. Vybavil si, jaká hrůza z ní vyzařovala včera v noci.

Řekla mi úplně všechno… což by v její situaci udělal každý.

Výtah se rozjel, Golem zavřel oči a spokojeně si vybavil svou výslechovou metodu, při níž využil přístroj, který jeho oběť sama vynalezla.

EPR kapsle doktorky Gessnerové byla určená pro pacienty v plné anestézii a s nitrožilně zavedeným fentanylem, nejsilnějším existujícím analgetikem. Ten měl potlačit příšerné pocity, které se dostavují, když se lidský oběhový systém začne plnit ledově chladným fyziologickým roztokem. Golem jí ovšem jen přikurtoval zápěstí a kotníky důkladnými popruhy ze suchého zipu a s anestezií se neobtěžoval. Integrované intravenózní kanyly byly určené pro zavedení do stehenních tepen a žil, ale on jí je zapíchl do paží, což jí podle jeho předpokladu do těla roztok pustilo jen takovým proudem, aby zůstala při vědomí a to utrpení si užila.

Automatické dveře výtahu ho vpustily do laboratoře a Golem rychlým krokem procházel šerem. Rozvlněný plášť vrhal na stěny přízračné stíny. Tentokrát je v bastionu sám a nikdo ho nevyruší.

Najít to, pro co jsem přišel, mi zabere jen minutu.

A pak zamíří do tajného zařízení známého jako Práh.

***

Jonas Faukman se ještě nevzpamatoval z únosu, a když teď věděl, že Robert a Katherine se nechali vlákat do rezidence bývalé agentky CIA, mohl jen doufat, že poslechli jeho radu a vypadli odtamtud.

Roberte, zavolej mi. Ať vím, že jsi v pořádku…

Alex Conan ťukal do notebooku jako o závod a snažil se pořádně si In-Q-Tel proklepnout. Faukmana velmi zajímalo, proč má nějaká investiční společnost takový problém s Katherininým rukopisem.

„Koukněte na tohle,“ řekl Alex konečně. „Tohle je jenom částečný seznam projektů, ve kterých má Q kapitálový podíl.“

Faukman se k němu vrhl, přes rameno mu nahlédl na seznam na monitoru a nevěřícně si ho pročítal. Bylo tu přes tři sta položek, většinou v jazyce, který pro něj byl zcela nesrozumitelný.

• Boundles Spatial – MemSQL simultánní analýza SQL databází

• Xanadu – fotonově kvantové technologie

• Keyhole – geoprostorová vizualizace

• zSpace – 3D holografické modelování

Seznam pokračoval dál a dál.

„Tak tohle jsem přesně předpokládal,“ konstatoval Alex, když si seznam rychle prolétl. „To, co z toho znám, se většinou týká kyberbezpečnosti, datové analytiky, zobrazovacích technik, výpočetních metod…“

„Co neurověda, výzkum vědomí a tyhlety věci?“

„Možná to tu je, to nevím. Musíme ten seznam hodit do da–“ Alexovi zabzučel telefon. Když na displeji uviděl, kdo mu volá, zhluboka se nadechl a teprve pak hovor přijal. „Dobrýtro, Allison. Zrovna jsem –“

Faukman zřetelně slyšel, jak vedoucí oddělení ochrany dat na druhém konci linky řve.

„Jasně, rozumím,“ řekl Alex klidně. „Hned tam běžím.“ Ukončil hovor a vstal. „Pardon, musím k výslechu.“

Faukmanovi bylo toho kluka líto. Vzhledem k tomu, že se do systému nakladatelství nabourala tajná služba, nebyl to úplně vyrovnaný zápas, ale Alex tu krizovou situaci zvládal obdivuhodně.

„Vrátím se hned, jak to půjde,“ řekl technik. Pak ho ještě něco napadlo a rychle cosi vyťukal na notebooku. „Jenom jsem ten seznam zkopíroval a poslal vám ho. Hoďte ho do DAP a koukněte se na shody.“

„Počkat! Cože? Co je to DAP? Já žádné nemám!“

„Ale jo, máte,“ pronesl Alex trpělivě cestou ke dveřím. „Na serveru nakladatelství je celá sada datově-analytických platforem k volnému použití.“

Faukman ani netušil, kam by se měl podívat.

„To je v pohodě,“ řekl Alex, „klidně použijte nějaký online nástroj – ChatGPT nebo Gemini nebo tak něco. Řekněte mu, ať vám analyzuje investice Q a upozorní vás na veškerá témata, která by podle vás mohla souviset s knížkou doktorky Solomonové. Vrátím se hned, jak to půjde.“

A uháněl pryč.

Faukman zůstal v kanceláři sám a ostražitě se díval na svůj počítač. Samozřejmě že nástroje umělé inteligence znal, ale veřejně se zapřisáhl, že je nikdy nepoužije. Vždyť představují existenční hrozbu pro celou vznešenou oblast literatury! Už teď v nakladatelství dostávali rukopisy, které zjevně napsal chatbot, a děsivé bylo, že se to stále hůř poznalo. Faukman se k tomu stavěl s hrdým vzdorem a na svoje redakční kolegy apeloval, ať tváří v tvář nadcházející literární apokalypse všechny AI produkty bojkotují.

Jenže tohle byl zjevně zlomový okamžik. Když otvíral e-mail, který mu Alex poslal, a očima putoval po seznamu investic In-Q-Telu, vybavilo se mu, jak nehorázně se tahle obskurní organizace zachovala ke Katherine, k Robertovi a vlastně i k němu samotnému.

Do háje s etickými ohledy, rozhodl se a posadil se k počítači. Tohle je válka.

KAPITOLA 84

SUV „pro soukromé účely“, které patřilo k velvyslanecké rezidenci, byl nenápadný krémový Hyundai Tucson s českou poznávací značkou a Heide Nagelová ho příležitostně používala, když o víkendu potřebovala utéct z města. Naposledy si takhle vyrazila do skalního labyrintu Tiské stěny v Českosaském Švýcarsku, bludiště stezek vinoucích se mezi úchvatnými pískovcovými skalními útvary, tak fantaskními, že si zahrály ve filmovém zpracování Letopisů Narnie.

Škoda že nejsem tam, pomyslela si. Ze zprávy o smrti Michaela Harrise jí bylo pořád ještě zle.

Když teď sama ve svém SUV odjížděla z rezidence, naplno pocítila tíhu zrady, které se dopouštěla svou pomocí těm dvěma Američanům. Pevně doufala, že Langdon ví, co dělá.

Jestli to nevyjde, Finch mě zabije, a to pravděpodobně doslova.

Dojela k bráně a dvakrát zatroubila. Mariňák, který měl službu ve strážním domku, vyskočil od monitorů a s překvapeným výrazem došel k okénku. Velvyslankyně jen málokdy opouštěla rezidenci bez ohlášení, málokdy k tomu používala vlastní auto a rozhodně nikdy nepoužívala klakson.

„Promiňte, Carltone,“ řekla Nagelová, když stáhla okénko. „Potřebuju jen zaskočit na ambasádu. Zapomněla jsem si tam pero s enbrelem, a jak začalo sněžit, ta moje artritida úplně zešílela.“

„Paní velvyslankyně, já vám tam milerád někoho –“

„Bude jednodušší, když to udělám sama. Mám léky zamčené v zásuvce stolu a kromě toho si tam potřebuju vzít nějaká lejstra. Hned se vrátím.“

„Samozřejmě, paní velvyslankyně.“ Strážný stiskl tlačítko a brána se otevřela. Obrátil se zpátky k výstupům z bezpečnostních kamer, které sledovaly areál, ale Nagelová ho zavolala znovu.

„Promiňte, Carltone, ještě jedna věc,“ řekla. „V knihovně jsem nechala dva americké hosty a za chvilku má přijet ještě jeden, jistý pan Finch. Než sem dorazí, budu zpátky, ale kdyby mě náhodou něco zdrželo, požádala jsem personál, ať ho posadí do salonu a postarají se o jeho pohodlí. Až se vrátím, představím je osobně. Jen jsem chtěla, abyste věděl, že ho čekáme.“

„Tak teď už to vím, madam,“ usmál se strážný. „Díky a brzy na shledanou.“

Nagelová mu poděkovala a chystala se vyjet ven, ale brána se přesně podle jejích předpokladů už začala zavírat. „Omlouvám se,“ řekla a zavrtěla hlavou. „Jak si dám espresso, vždycky mi to strašně mluví.“

Strážný se usmál. „Nic se neděje, madam.“ Zase stiskl tlačítko a brána se opět začala otvírat.

Auto se už už dávalo do pohybu, ale vtom velvyslankyně pustila spojku a motor hyundaie zhasl. „Panebože, to je trapas. Úplně jsem odvykla řídit.“ Zase nastartovala, ale brána se mezitím stačila zavřít podruhé.

Zopakovali celý proces a tentokrát Nagelová úspěšně projela. Vyjela do ulice Ronalda Reagana, po pár metrech odbočila vlevo do Bubenečské a doufala, že to její divadýlko odvedlo Carltonovu pozornost od bezpečnostních kamer na tak dlouho, aby Langdon a Solomonová hned po znamení, které jim dala klaksonem, stihli vyběhnout zimní zahradou ven a proběhnout přes trávník do zadní části zahrady, odkud – pakliže našli skrytou západku – se menšími kovovými vraty dostali přímo do ulice Československé armády.

Když objela areál, skutečně na rohu zahlédla Langdona a Solomonovou v oblečení, které zdaleka neodpovídalo počasí. Velvyslankyně zastavila vedle nich, Katherine naznačila Langdonovi, ať si sedne dopředu vedle Nagelové, a oba rychle nastoupili.

Auto uhánělo od rezidence a všichni tři mlčeli. Jako by jim pomalu začínalo docházet, jak nebezpečný plán Langdon navrhl.

Čtvrtá možnost.

„Je dost pravděpodobné,“ řekl jim před pár minutami v suterénní kotelně, „že i kdybychom se s Finchem sešli a on by věřil, že jsme ty doložky podepsali, stejně nám neprozradí, co se v Prahu doopravdy odehrává. Je jenom jediný způsob, jak si s jistotou zajistit důkazy, které potřebujeme, abychom byli chránění – a to jsou dokumenty a fotky.“ Odmlčel se a zadíval se na ně. „Potřebujeme se nějak dostat dovnitř.“

„To je vyloučené,“ ohradila se Nagelová. „Žádné prohledávání Prahu nepřipadá v úvahu.“

„Proč?“ opáčila Solomonová. „Vždyť jste tvrdila, že to zařízení ještě není v provozu a všichni se školí někde jinde. Nikdo tam nebude.“

„To je pravda,“ odpověděla Nagelová. „Jenom jsem vám nevysvětlila, jak moc je ten projekt utajený. Vstup do Prahu je v zásadě vyztužený tunel chráněný ocelovými zábranami, bezpečnostními kamerami, ozbrojenými strážnými a špičkovou biometrikou.“

„Což jsem předpokládal,“ kývl Langdon. „Já mám ale plán, jak nás tam dostat.“

A tak teď velvyslankyně Nagelová seděla za volantem svého SUV a mířila na jih Prahy. Není cesty zpět, pomyslela si. Teď už jsem oficiálně komplic.

Aby ji na její úředně neposvěcené cestě nemohl vystopovat Finch, nechala v rezidenci svůj služební telefon, který byl napojený na její domácí síť. Místo něj vyhrabala svůj stařičký osobní samsung, který už zapínala výhradně jen proto, aby si na něm doma po práci pouštěla streamovanou hudbu a seriály. Nemusí nikdo vědět, že poslouchám Taylor Swift a koukám pořád dokola na Teda Lassa.

Samsung měl úplně vybitou baterku, a tak se teď na palubní desce nabíjel. Nagelová doufala, že se dobije dost rychle, aby se s ním dalo nafotit to, co se v Prahu děje, ať už je to cokoliv.

Jestli se tam Langdon doopravdy dostane.

Langdon jim detaily svého plánu zatím nevysvětlil, ale čím víc Nagelová myslela na ty neproniknutelné zábrany chránící vstup, tím byla pesimističtější.

***

Finchova cessna rolovala po zasněžené ploše Letiště Václava Havla k soukromému terminálu, u nějž už čekalo auto, které ho mělo odvézt do města. Finch byl rád, že je zase na zemi, ale zároveň se nemohl zbavit hlodavého pocitu, že na jeho hovoru s velvyslankyní něco nesedělo.

S Nagelovou byli na kordy odjakživa, ale cosi ve způsobu, jakým s ním před chvílí mluvila, ho znepokojovalo. Rozhodl se, že jí ještě jednou rychle zavolá, i kdyby si tím měl jen dodat klid a znovu si potvrdit, že na bastion U Božích muk poslala speciální jednotku.

Velvyslankyně ale mobil nebrala. Divné. Okamžitě jí poslal zabezpečenou zprávu, ale ani na tu mu neodpověděla.

Když elegantní letoun zastavil a motory utichly, Finch cítil, jak se mu žaludek svírá ještě víc.

***

Ve spodním podlaží bastionu U Božích muk si Golem přitáhl kápi pláště k lebce pomazané jílem a v duchu se připravoval na to, co ho teď čeká. Vrátil se do té přístroji přeplněné místnosti, kde včera v noci zavraždil Brigitu Gessnerovou a kde v otevřené EPR kapsli stále ještě ponuře spočívalo její bledé, zakrvácené tělo. Tady dole pracovaly jedině Gessnerová a její asistentka a prozatím se sem nemohla dostat ani ambasáda, ani místní úřady.

Na pracovním stole opodál Golem spatřil doktorčin kožený kufřík. Včera ho vypáčil šroubovákem a vytáhl z něj černou RFID kartu, kterou nosila ve speciálním pouzdře připevněném ve víku.

Karta ale nestačila: tenhle detail si včera Gessnerová nechala pro sebe.

Pro přístup do Prahu potřeboval ještě něco.

Z přihrádky s nářadím vytáhl masivní štípačky, došel zpátky k EPR a klekl si vedle mrtvoly.

„Za Sašu,“ zašeptal a zlehka zvedl doktorčinu neživou ruku.

O minutu později už byl Golem zase na chodbě a chystal se opustit bastion. Teď už měl všechno, co potřeboval, aby se do Prahu dostal… a aby tajné zařízení proměnil v hromadu sutin.

KAPITOLA 85

Většinu dnešního dopoledne se Katherine Solomonová skrývala ve tmě v barokní knihovně Klementina a snažila se přijít na to, kdo má spadeno na její rukopis a proč. Teď pohodlně seděla na zadním sedadle béžového SUV a její myšlenky se ubíraly směrem, který se mnohem víc vázal k bezprostřední současnosti.

Jak nás chce Robert dostat do Prahu živé?

S tím, co Langdon navrhoval – tedy že by se měli pokusit proniknout do přísně tajného zařízení a opatřit si materiály, které by jim sloužily jako ochrana –, všichni souhlasili, ale podle Nagelové měl protiletecký kryt mohutně zabarikádovaný vjezd, který klesal ke kontrolnímu stanovišti vybavenému kamerami, ozbrojenou stráží a biometrickým čidlem.

Katherine se začínala přiklánět k tomu, že to možná od Roberta celé byl jenom chytrý trik, jak se dostat z velvyslanecké rezidence. Jestli to ale je pravda… tak co teď?

„Než pojedeme dál,“ řekla Nagelová a zastavila u chodníku v jedné z ulic své klidné čtvrti, „potřebuju vědět, jakým způsobem se do zařízení hodláte dostat.“ Zařadila neutrál a otočila se k Langdonovi na sedadle spolujezdce.

„To beru,“ řekl Langdon. „Vlastně je to docela jednoduché.“ Odmlčel se a rozpačitě se pousmál. „Tedy pokud mi nehapruje logika.“

Nagelová se neusmívala. „Pokračujte.“

Další minutu jim Langdon přesně líčil, odkud a jak se podle jeho předpokladů do Prahu dá proniknout. Když skončil, velvyslankyně už se netvářila tázavě, nýbrž zaskočeně, a Katherine nebyla překvapená o nic méně. Langdonův výklad byl svým zvláštním způsobem zcela nečekaný, dokonale logický… a překvapivě prostý.

„Nevím, co přesně jsem čekala,“ prohlásila Nagelová, „ale tohle tedy ne.“ Najednou jí z hlasu zněla naděje. „Musím přiznat, že mě tahle myšlenka nikdy nenapadla.“

Langdon přikývl. „Podle mě doufají, že nenapadne nikdy nikoho.“

Nagelová zařadila rychlost a znovu, tentokrát rychleji se rozjela k řece. Nikdo už neřekl ani slovo.

Katherine na zadním sedadle cítila rostoucí neklid při představě, že se možná konečně dozví, jak může její kniha ohrožovat tajný projekt CIA. Co z toho, co se v Prahu děje, může souviset s mým rukopisem?

Kódové označení Práh znělo obecně a nekonkrétně a o povaze projektu CIA nevypovídalo vůbec nic. Což byla zřejmě obvyklá praxe, usoudila Katherine a v duchu se probírala seznamem odtajněných operací CIA a jejich kódových označení, která se tu a tam objevila v tisku: Modrá kniha, Artyčok, Mangusta, Fénix, Hvězdná brána…

Najednou jí v hlavě naskočilo nečekané spojení. „Psychotronika,“ řekla.

Nagelová se ohlédla. „Prosím?“

Langdon vedle ní vypadal stejně udiveně.

„Psychotronika,“ zopakovala. „To je termín, který Rusové používali při svých raných výzkumech parapsychologických jevů – telepatie, mimosmyslového vnímání, telepatické hypnózy, změněných stavů vědomí. Psychotronika se považuje za předchůdkyni moderní noetiky.“

„Vlastně ano, jenom jsem zapomněla, že se to takhle jmenovalo,“ přikývla Nagelová. „Rusové za studené války do psychotroniky investovali miliardy dolarů – byla to první ,neuromilitární iniciativa‘ na světě: ovládání mysli, psychická kontrola, taktické metody spojené s mozkovou činností a tak dále. O programu se samozřejmě dozvěděla CIA, zpanikařila, naskočila do rozjetého vlaku a iniciovala řadu našich vlastních přísně tajných neuromilitárních výzkumných programů.“

„A jeden z těch programů,“ navázala Katherine, „se jmenoval Hvězdná brána.“

„Ano,“ přitakala Nagelová a šlápla na plyn, aby na rušné křižovatce šesti ulic stihli zelenou. „Ale jak asi víte, Hvězdná brána skončila fiaskem – byl to jeden z nejostudnějších veřejných neúspěchů tajné služby. Když se na její existenci přišlo, CIA sklidila nemilosrdný výsměch za to, že utratila miliony za pseudovědu, salonní kouzla a pokusy o vycvičení ,zázračných neviditelných špionů‘. Nakonec se ukázalo, že CIA prostě jen sedla na lep ruským dezinformacím a nechala se vtáhnout do marných a k nezdaru předem odsouzených snah v okrajové vědecké disciplíně.“

Zas tak okrajová není, naježila se v duchu Katherine, ale nic neříkala. Přes všechny neúspěchy a neslavnou historii spadal projekt Hvězdná brána do oblasti, které se dnes ve vědeckém světě říkalo metafyzika nebo parapsychologie.

„Proč sis vzpomněla zrovna na Hvězdnou bránu?“ zeptal se Langdon. „Tys o ní psala ve svém rukopisu?“

„V podstatě ano,“ přisvědčila Katherine. „Tenhle projekt vyvíjel do té doby nepředstavitelnou sledovací techniku, které se říká ,vzdálené vidění‘. Jde o to, že ,sledující‘ sedí na nějakém klidném místě a medituje, dokud neupadne do transu, a pak přesune své vědomí mimo tělo… vyprostí ho z lokálních pout a dovolí mu, aby se bez námahy přesunulo kamkoliv po světě, takže může takříkajíc nahlížet na to, co se děje na vzdálených místech.“

Langdon zvedl obočí a zatvářil se mimořádně skepticky.

Díky, Roberte, pomyslela si, protože vzdálené vidění považovala v podstatě za definiční pro svou teorii nelokálního vědomí. Mysl, která není spojená s místem.

„Z vojenského hlediska,“ dodala Nagelová, „bylo hlavním cílem Hvězdné brány vycvičit telepatického špeha, jehož vědomí by se mohlo toulat Kremlem, pozorovat schůzky, poslouchat soukromé rozhovory nebo strategické vojenské porady, a pak by se ,vrátilo domů‘ a podalo hlášení.“

„Jak tohle mohlo nefungovat?“ prohodil Langdon sarkasticky.

Katherine se na sedadle naklonila dopředu. „Jen bych ráda podotkla, Roberte,“ prohlásila energicky, „že ty jsi o vzdáleném vidění a nelokálním vědomí psal mnohem dřív než já.“

„Cože? Já ani o jednom nikdy –“

„Říkal jsi tomu ,astrální cestování‘ a ,nepřipoutané ka‘.“

Langdon zaváhal a naklonil hlavu. „Aha… Spirituální architektura? Tys ji četla?“

„No, když už jsi mi ji poslal…“

Praxe astrálního cestování, psal Langdon, spadá do dob starověkého Egypta. Tamější pyramidy měly šachty vybudované v pečlivě zvolených úhlech tak, aby se faraonova duše, nebo spíš jeho ka mohla svobodně vydat ke hvězdám. Slovo ka, jak Langdon ve své knize připomínal, se často mylně překládá jako „duše“, ale ve skutečnosti znamená „nositel“ – je to prostředek přenosu vědomí do jiných míst. Poznatky, které faraoni během této cesty ke hvězdám získávali, by nemohli získat bez pochopení nepřipoutaného ka – jinými slovy nelokálního vědomí. A pojem „věčné a éterické duše“, psal Langdon, je univerzální konstanta přítomná ve všech náboženských učeních.

Vždyť o nelokálním vědomí mluví v jednom kuse. Jenom si to neuvědomuje.

„No tak dobře,“ pronesl trochu rozmrzele Langdon, „ale já píšu o tom, čemu se dřív věřilo – nepíšu o exaktní vědě. To, že určitá kultura pokládá něco za pravdu, z toho ještě nedělá vědecký fakt. Říkám jen, že si moc neumím představit, že by vzdálené vidění bylo vědecky možné.“

Obvykle Katherine Langdonovu skepsi hodnotila kladně, protože ji motivovala. Dnes ale měla pocit, že Langdon neotvírá svou mysl natolik, aby viděl pravdu, která jí samotné připadala zjevná. William James, otec americké psychologie, řekl slavnou větu: K vyvrácení tvrzení, že všechny vrány jsou černé, stačí jediná bílá vrána. A jak Katherine psala ve svém rukopise, v současnosti se po světě rozletělo bílých vran celé hejno: vypustila je noetika, kvantová fyzika a práce úctyhodného množství akademiků, kteří hlasitě obhajovali myšlenku nelokálního vědomí.

Uznávaní vědci, jako byli Harold Puthoff, Russel Targ, Edwin May, Dean Radin, Brenda Dunneová, Robert Morris, Julia Mossbridgeová, Robert Jahn a mnozí další, učinili ohromující objevy v nejrůznějších oblastech, jako je plazmová fyzika, nelineární matematika nebo antropologie vědomí, a všechny tyto objevy dokládaly existenci nelokálního vědomí. Jejich populární knihy nesly názvy jako Mysl bez limitů, Vzdálené vnímání, Sedmý smysl, Kognitivní anomálie nebo Opravdová magie.

Katherine neslyšela o tom, že by CIA proti některé z těchto publikací jakkoliv zasahovala. Proč by taky měla? Koncept „mysli odpoutané od těla“ není zdaleka tak exotický, jak si většina lidí představuje. Vždyť miliony lidí, kteří praktikují meditaci, už teď koketují s periferními oblastmi našeho světa pomocí tak usilovného soustředění, že jejich hmotné tělo jako by se vypařilo a oni sami sebe vnímali jen jako mysl – jako vědomí, které už se nenachází uvnitř těla.

Malá část zkušených adeptů meditace dosáhla stavu „projekce“, ve kterém se vědomí zdánlivě pohybuje směrem od místa, kde se meditující nachází. Byl to týž pocit odpoutání, jaký zažívají epileptici nebo ti, kdo přežili zážitek blízké smrti.

Katherine se „projekci“ přiblížila nejvíc při svých příležitostných zážitcích s lucidním sněním – zvláštní zkušenosti, kdy se ve snu „probudila“, uvědomila si, že je ve snu, a najednou si v něm mohla dělat, co se jí zachtělo. Hotové virtuální hřiště. Lucidní snění jakožto dosažitelný most mezi vědomím a fantazií nabízelo jedinečný vhled do možností manipulace vlastní subjektivní skutečnosti. A zcela nepřekvapivě se stalo základem mnohamilionového byznysu – prodávaly se návody, brýle na spaní, a dokonce i přípravky s galantaminem, které měly spáčům k lucidním snům pomoci.

Katherine věděla, že různé kultury fenomén lucidního snění uznávají už stovky let. Ale teprve v sedmdesátých letech dvacátého století jeho existenci empiricky potvrdili vědci, zejména psychofyziolog Stephen LaBerge, který ověřil, že lucidní spáči mohou svoje „záměrné nakládání s vědomím“ výzkumníkům dokázat. Dělalo se to pomocí sekvencí předem domluvených očních pohybů, které spáč vykonal, zatímco jeho mysl se toulala daleko od těla.

Opravdoví zájemci si tohle probouzení ve snu mohli natrénovat, ale i pro ty méně vytrvalé tu byla dobrá zpráva. Katherine si byla jistá, že přinejmenším jednu mimotělní zkušenost prožije každý z nás.

Okamžik smrti.

Data zcela nepochybně prokazovala, že smrt je provázena vědomým mimotělním zážitkem, který je obvykle vnímán jako moment, kdy se vaše mysl odpoutá od těla, vznáší se nad vaší tělesnou schránkou ležící na operačním stole, nad místem nehody, nad smrtelnou postelí… a pozoruje ty, kdo se vás snaží oživit nebo se s vámi v slzách loučí. Tisíce resuscitovaných pacientů ohromeným chirurgům přesně popisovaly, co se dělo a říkalo v nemocnici, zatímco oni byli v klinické smrti, a dokonce měli kvůli operaci zakryté oči.

Na tom, co tyhle mimotělní vize způsobuje, zatím ještě nepanovala shoda.

Jsou to náhodné halucinace způsobené nedostatkem kyslíku? Důkaz toho, že duše opouští tělo? Prchavý záblesk naší příští existence?

Katherine věděla, že pravá podstata smrti je tajemství, které bychom chtěli pochopit všichni… napříč kulturami, generacemi i érami. Na rozdíl od většiny neuchopitelných životních záhad tu ovšem byla záruka, že tohle tajemství bude odhaleno každému z nás… i když až na samém konci.

Poslední okamžik našeho života… se stane prvním okamžikem pravdy.

KAPITOLA 86

Velvyslankyně Nagelová právě opatrně sjížděla serpentinou Chotkovy ulice, když telefon, který se vedle ní nabíjel, začal cvrkat. Nejdřív ji napadlo, že ten nepovědomý zvuk je určitě jen nějaké upozornění, že její telefon už není úplně vybitý.

Telefon ale cvrkal a cvrkal. Nagelová se na něj zadívala a zaskočeně zjistila, že je to vůbec první hovor na tomhle telefonu – a že si zřejmě vyzvánění nastavila na „cvrčka“.

Vždyť nikdo ani neví, že tahle linka existuje…

Na displeji se ale ukazovalo známé jméno – SERŽANT SCOTT KERBLE. Byl to velitel její ochranky složené z příslušníků americké námořní pěchoty. Nagelová by sice za Kerblea dala ruku do ohně, ale rozhodně ji překvapilo, že má tohle číslo. Neviděla jinou možnost než to vzít, a tak hovor přijala.

„Scotte?“

„Paní velvyslankyně?“ vykřikl důstojník se zjevnou úlevou. „Moc se omlouvám, že vám volám na soukromou linku. Zkoušel jsem ostatní čísla, ale –“

„To nic – jenom jsem netušila, že o tomhle telefonu někdo ví. Děje se něco?“

„Z rezidence mě informovali,“ oznámil mariňák, „že si jedete na velvyslanectví pro nějaké léky. Kdy asi tak dorazíte?“

Nagelová se nad volantem nahrbila. Do háje. „Totiž, nevoláte úplně vhod, Scotte. Stalo se něco?“ Kvapem se blížili k odbočce na Mánesův most.

„Čekám na vás na ambasádě, madam, a mám tu něco, co byste myslím měla vidět –“

„Moment! Já myslela, že jste s Danou a dohlížíte na ohledání těla pana Harrise!“

„Já tam byl, madam, ale nechal jsem tam Danu samotnou, abych se mohl vrátit na ambasádu a dát vám…“ Kerble zaváhal. Jeho hlas zněl nejistě, což pro něj vůbec nebylo typické. „Když jsem vešel do bytu, na těle pana Harrise ležela zapečetěná obálka.“

„Cože?“ vyhrkla zaskočeně Nagelová. „Obálka?“

„Ano, madam. Podle všeho ji tam nechal ten člověk, co pana Harrise zabil.“

Prokristapána. „Co je v ní?“

„Neotvíral jsem ji. Rozhodl jsem se, že ji nenápadně vezmu a hned vám ji donesu.“ Kerble se zase odmlčel a ztišil hlas. „Ona je totiž… adresovaná přímo vám.“

„Mně?!“ Upustila mobil do klína, oběma rukama popadla volant a těsně před vjezdem na most ho strhla doleva do úzké ulice lemující Klárov. Vzápětí znovu zabočila a zastavila za sochou okřídleného lva, pomníku československých letců RAF.

Pak zase zvedla telefon. „Vteřinku, Scotte.“

Langdon a Katherine se tvářili náležitě vyplašeně, ale Nagelová jim posunkem naznačila, že potřebuje chviličku. Vypnula motor, vystoupila z auta a s telefonem u ucha se vydala směrem k řece.

„Poslyšte,“ vypálila na Scotta naštvaněji, než měla v úmyslu, „proč by sakra vrah Michaela Harrise nechával vzkaz zrovna mně?“

„To nevím, ale zjevně chtěl, aby ho někdo našel a doručil. Obálka je nadepsaná ,jen do vlastních rukou‘.“

Nagelová se s námahou snažila pochopit situaci, která se pořád zhoršovala. Náhlý poryv větru od Vltavy ji zamrazil až do morku kostí.

„Madam?“ naléhal Kerble. „Vím, že jste z rezidence odjela bez doprovodu. Vzhledem k tomu dopisu vás budu muset požádat, abyste sem okamžitě přijela.“

Nagelová byla v pokušení požádat mariňáka, ať dopis otevře a řekne jí, co v něm stojí, ale věděla, že by odmítl. A udělal by dobře. Byla na mobilu, a bůhví co v tom dopise je. Z Kerbleova hlasu četla obavy a nepochybovala, že jestli nedorazí okamžitě, nasadí Kerble celou svoji jednotku, aby ji lokalizovala.

Nagelová střelila pohledem k SUV. Langdon i Katherine už vystoupili a s obavami se na ni dívali. Z telefonu se zase ozval Kerble.

„Madam?“ naléhal. „Slyším, že jste venku. Nešla jste náhodou vyřizovat nějaké pochůzky?“

Seržantův dotaz na „pochůzky“ se do běžného jazyka dal přeložit jako „máme průser“. Tahle narážka byla nacvičený nouzový signál pro případ, že by se ocitla v nebezpečí. Stačilo jí jen odpovědět „Ano, vyřizuju pochůzky“, a rozpoutalo by se hotové peklo.

„Scotte,“ odpověděla teď, „vy víte, že já žádné pochůzky nevyřizuju. Ten dopis mi doneste do kanceláře. Jsem tam za deset minut.“

„Díky, madam.“ Seržantovi se zjevně ulevilo.

Nagelová ukončila hovor a vydala se zpátky k autu. Bylo to odtud jen kousek do Letenské ulice, a tudy se k velvyslanectví dalo dojít za osm minut. Langdona a Katherine tím směrem samozřejmě vozit nemohla.

„Co se to zrovna stalo?“ zeptal se Langdon, jakmile byla u auta.

„Neštěstí nechodí nikdy samo,“ prohlásila Nagelová a řekla jim o obálce. „Nemám tušení, co je uvnitř, ale jestli se do deseti minut nevrátím na ambasádu, začne moje ochranka pročesávat Prahu – a nutno říct, že s nimi není radno si zahrávat.“ Podala Langdonovi klíčky. „Beze mě budete ve větším bezpečí.“

„Něco nového o Saše?“

„Ne, to by mi řekl. Požádám svoje techniky, aby prověřili městské kamery přes systém rozpoznávání obličejů.“

„A co ten telefon?“ ukázala Katherine na starý samsung, který Nagelová držela v ruce.

Velvyslankyně si povzdechla. „Ten je zjevně prozrazený. Netuším, jestli se dá vystopovat, ale riskovat byste to neměli. Každopádně mě napadlo, že kdybyste fotili, CIA bude prostě tvrdit, že ty snímky vygenerovala AI. Bude pro vás mnohem lepší, když se pokusíte najít nějaké dokumenty a hmatatelné důkazy.“

„Fajn,“ přikývl Langdon. „Ale je tu ještě jeden problém. Slíbil jsem Jonasi Faukmanovi, že hned jak se dostaneme z vaší rezidence, zavolám mu. Jestli to neudělám, za chvíli se spojí s pražskými úřady. Čekal jsem, až se vám nabije telefon, ale když teď víme, že už není tajný…“

„Jaké je přímé číslo na vašeho redaktora?“ zeptala se Nagelová a z přihrádky v SUV vytáhla tužku a kousek papíru. „Zavolám mu ze zabezpečené linky z velvyslanectví. Nebo můžu poslat mail z –“

„Nebude vám věřit,“ namítl Langdon. „Ví, že jste od CIA. Bude chtít mluvit přímo se mnou.“

Sakra, pomyslela si. To má pravdu.

„Nebo vlastně…“ Langdon nakrabatil obočí a chvilku přemýšlel. „Ukažte.“ Vzal si od ní tužku a papír a dal se do psaní. „Tady je Faukmanův e-mail.“ Profesor se odmlčel a dlouze zavřel oči, jako by si v duchu sumíroval zprávu. „Tak jo. Pošlete mu tohle.“ Spěšně načmáral podivný vzkaz a podal jí ho.

Nagelová na ten nesmysl vytřeštila oči. „To má být co?“

„Prostě to pošlete,“ odpověděl Langdon. „On to pochopí.“

KAPITOLA 87

„Řadicí páky by se měly zakázat,“ mumlal si Langdon a zápasil s manuálním řazením SUV. Auto sebou začalo bez velké elegance pocukávat na jih, kde ležel park Folimanka.

„Nebo možná jenom chlapi, co se tváří, že s nimi umějí zacházet?“ nadhodila Katherine.

Langdon se musel usmát. Byl jí vděčný, že i tak napjatou situaci zvládá s takovou lehkostí. On byl duchem jinde: nešlo mu z hlavy, jak náhle velvyslankyně odešla. Nagelová kvůli nim podstupovala nesmírné profesní riziko, a toho si Langdon cenil. V první řadě mu ale šlo o to, aby se nic nestalo jim dvěma – a aby přišli na to, proč je Katherinina kniha pro CIA takovým trnem v oku.

A tyhle odpovědi leží v Prahu.

Cosi mu říkalo, že by se do tajného zařízení přece jen mohli dostat, a při troše štěstí se ukáže, že to není jen blud způsobený přehnanou sebedůvěrou.

Zjistíme to za pár minut.

Nicméně Katherinino podezření, že by jejich prekérní situace mohla souviset s projektem Hvězdná brána, připadalo Langdonovi dost nepravděpodobné. O tom zdiskreditovaném programu toho moc nevěděl, ale rozhodně mu bylo známo, že se tenkrát CIA smáli i v Hollywoodu a George Clooney natočil satirický snímek Muži, co zírají na kozy. Ten vycházel z údajného experimentu prováděného v rámci Hvězdné brány, kdy se pokusné subjekty snažily zabít kozu upřeným pohledem.

Přes všechnu Langdonovu skepsi týkající se vzdáleného vidění byla jeho základní myšlenka více než sedm tisíc let stará. Dávní Sumerové psali o tajemných „hvězdných cestách“ – o mimotělních zážitcích, kdy jejich mysl putovala mezi hvězdami a zkoumala daleké světy.

Samozřejmě v tom hrála roli i spousta opia, říkal si Langdon a napadlo ho, jestli Práh náhodou nezkoumá drogově navozené změněné stavy vědomí, nebo je dokonce nějak nepropojuje s ideou nelokálního vědomí.

Katherine se nedávno zmínila o novém typu drog zvaných „disociační“, které údajně navozovaly pocity odpojenosti od vlastního těla. A CIA byla samozřejmě tajnými drogovými experimenty dávno známá.

Včetně těch, co se konaly v kampusu Harvardu…

Jeden z nejkritizovanějších projektů CIA, o kterých se veřejnost kdy dozvěděla, nesl kódové označení MK-Ultra, zkoumal vliv drog na psychiku mladých lidí a spočíval mimo jiné v podávání LSD nic netušícím studentům. Děsivým detailem bylo, že jedním z testovacích subjektů tehdy byl student Harvardu Ted Kaczynski, později známý jako Unabomber. CIA sice tvrdila, že nikdy žádné drogy nedostal, zato přiznávala, že byl vystaven „experimentálním výslechovým technikám“, které mu dost možná mohly narušit mozkovou rovnováhu.

Tady ale harvardský drogový příběh nekončí. Paralelně s projektem MK-Ultra zdejší psycholog Timothy Leary zahájil nechvalně proslulý harvardský psilocybinový projekt, v jehož rámci byli studenti povzbuzováni, aby zkoumali rozšiřování mysli pomocí halucinogenů pod heslem Zapnout, naladit, vypadnout. Dnes panovalo silné podezření, že Leary možná tajně spolupracoval s CIA.

„Jedna věc by mě zajímala,“ otočil se Langdon ke Katherine, která se dívala z okénka. „Nepsala jsi ve své knížce o chemicky navozených změnách vědomí?“

„Samozřejmě,“ odpověděla. „Jak už jsem říkala, některé halucinogeny snižují hladinu GABA a tím oslabují filtrační mechanismy v mozku. Z toho podle mě plyne, že mimotělní zážitky spojené s halucinogeny nejsou halucinace, ale spíš odraz nefiltrované reality.“

To znělo pravděpodobně, a mimoto drogy coby cesta k osvícení měly samozřejmě silnou tradici. Od dávných textů, jako byla Rgvéda, přes dochované zmínky o eleusinských mystériích až k Huxleyho klasickému dílu z roku 1954 Brány vnímání doporučují velcí autoři psychedelika coby prostředek k rozšiřování lidského vědomí a vnímání „nefiltrované reality“.

„Vlastně jsem se tě nikdy nezeptal,“ pokračoval Langdon jakoby nic, „jestli v rámci zkoumání vědomí bereš drogy ty sama.“

Otočila se a upřela na něj oči. Ta otázka ji zjevně mimořádně pobavila. „To nemyslíš vážně, Roberte, viď? Mozek je neuvěřitelně jemný mechanismus a snažit se ho pozměnit drogami je, jako kdybys spravoval drahé rolexky kladivem! Drogy mění stav vědomí tak, že vyvolají masivní řetězovou reakci neurologických disrupcí, která může mít trvalé následky. I když ti ta krátká zkušenost může připadat poučná, riskuješ, že si v dlouhodobém horizontu narušíš synaptickou integritu a rozhodíš neurotransmitery. Účinek většiny halucinogenů souvisí s narušením regulace serotoninu, a to je hodně špatný nápad, protože to může snadno vést ke kognitivnímu deficitu, k emoční nestabilitě, a dokonce i k trvalému psychotickému stavu.“

Langdon s úsměvem přikývl. „Budu si to vykládat jako ne.“

„Promiň,“ řekla zaraženě. „Mám kolegy, co s psychedeliky zodpovědně experimentují, a určitě to není od věci. Jenom mě vždycky znervózní, když zjistím, že je mladí lidé považují za úplně bezpečnou záležitost. Protože to není pravda.“

Langdon podřadil, jak nejjemněji dokázal, aby se vyhnul srážce s tramvají.

„Ty ses na to nejspíš ptal,“ pokračovala Katherine, „protože si myslíš, že by Práh mohl mít něco společného s drogami, viď?“

„Připadá mi to jako jedna z možností,“ řekl Langdon. „Včera večer ses ve své přednášce zmiňovala o celé skupině nových drog, které možná zlepšují psychické schopnosti. A když si vezmeš, kolik existuje případů, kdy senzibil vyřešil zločin, není představa, že se CIA snaží vyvinout drogu zesilující psychický výkon, zas tak přitažená za vlasy. Využití by bylo nekonečně mnoho.“

„Asi máš pravdu,“ přisvědčila. „Ale nutno říct, že to není úplně převratná myšlenka.“

To je fakt, na tenhle mejdan by CIA dorazila trošku pozdě. Delfské pýthie mívaly vize budoucnosti, když vdechovaly výpary unikající z trhlin v hoře Parnas, Aztékové si povídali s duchy budoucnosti na peyotlových tripech, Egypťané do budoucnosti nahlíželi pomocí mandragory a modrého leknínu. Moderní průkopníci, jako byli Castaneda, Burroughs, McKenna, Huxley nebo Leary, jen následovali staletí kráčející průvod duší, které se snažily rozšířit svou mysl pomocí chemikálií.

„Já bych neřekla, že Práh má něco společného s drogami,“ soudila Katherine. „Ve svém rukopisu se jim věnuju jenom málo.“

„A co ti přijde nejpravděpodobnější?“ zeptal se Langdon, zatímco po nábřeží mířili na jih.

Katherine se opřela hlavou o opěrku. „Tipovala bych, že mají obavu z mých experimentů s prekognicí.“

Langdon si vzpomínal na Katherininy pokusy s jasnozřivostí, při kterých mozek subjektu reagoval na obrázek předtím, než ho skutečně spatřil. Náhodně vybrané obrázky se jako zázrakem vynořovaly v jeho vědomí dřív, než počítač vůbec určil, který obrázek mu ukáže.

„Abych pravdu řekl,“ přiznal Langdon, „nevím, jestli jsem ten tvůj experiment s prekognicí vůbec pochopil. Pokud mozek zaregistruje obrázek dřív, než počítač ten obrázek vybere… tak to trochu vypadá, jako kdyby k volbě obrázku ve skutečnosti docházelo v mozku a ten pak nějak řekl počítači, který obrázek má vybrat.“

„Vědomí vytváří realitu. Ano, to je jedna z možností.“

„A ty jí věříš?“

„Ne tak docela. V mém modelu mozek výběr nedělá… spíš ho přijímá.“

Langdon na ni po očku pohlédl. „Přijímá? Ale odkud?“

„Z pole vědomí, které tě obklopuje. I když ti připadá, že se aktivně rozhoduješ ty sám, tahle rozhodnutí už ve skutečnosti byla učiněna a streamují se ti do mozku.“

„A právě tohle nechápu. Kdybych si jenom představoval, že o něčem rozhoduju, tak by přece neexistovala svobodná vůle!“

„To je pravda. Ale možná se svobodná vůle přeceňuje.“

„Jak můžeš něco takového –“

Katherine se naklonila k sedadlu řidiče a políbila Langdona na rty. Pak se zase narovnala a usmála se. „Nemám ponětí, odkud se tenhle nápad vzal… ale záleží na tom? Nestačí nám iluze svobodné vůle?“

Langdon se na chvilku zamyslel a položil jí ruku na stehno. „Podle mě si to zasluhuje další zkoumání.“

Rozesmála se. „Toužíte po mimotělním zážitku, pane profesore?“

„Konkrétně při této aktivitě bych vlastně ve svém těle docela rád zůstal.“

„To není zas tak zaručené,“ řekla. „On má totiž sex k noetickému pojetí mimotělního zážitku nejspíš velice blízko.“

Langdon zaúpěl. „Vážně s tvojí prací souvisí úplně všechno?“

„V tomhle případě to tak je. Jak jistě víš, během sexuálního vyvrcholení mysl zažívá slastný pocit zapomnění, ve kterém celý hmotný svět jako by zmizel. Všechny kultury orgasmus považují za ten nejintenzivnější příjemný zážitek, jaký může člověk zakusit, čiré odpoutání od sebe sama, ve kterém na okamžik pominou všechny starosti, bolest a strach. Víš, jak orgasmu říkají Francouzi?“

„Oui,“ přitakal. „La petite mort.“

„Ano – malá smrt. To proto, že ono odpoutání, které při orgasmu prožíváme, je přesně týž pocit, který popisují lidé, co mají zkušenost blízkosti smrti.“

„To je morbidně fascinující.“

„To je věda o mozku, Roberte. S orgasmem je samozřejmě ta potíž, že je děsně krátký. Na pár vteřin se ode všeho extaticky odpoutáš, a vzápětí tvá mysl už zase pospíchá zpátky do těla, aby se propojila s hmotným světem a všemi s ním spojenými bolestmi, stresy a výčitkami.“ Usmála se. „Což je jeden z důvodů, proč ho chceme prožívat zas a zas. Prožitek orgasmu zahltí nervový systém a osvobozuje ducha. Podobně jako epileptický záchvat.“

Langdon si orgasmus se smrtí ani s epilepsií nikdy nespojoval a měl podezření, že se mu tahle představa odteď vynoří v hlavě vždycky při té nejnevhodnější příležitosti. Tak to mockrát děkuju.

„Vlastně…“ Katherine naklonila hlavu na stranu, „mě zrovna napadlo něco divného.“

To se ti stává pořád.

„Ta laborantka doktorky Gessnerové,“ řekla a krátce na něj pohlédla. „Tys říkal, že je epileptička? A že nějakou dobu žila v psychiatrické léčebně?“

„Přesně tak.“

Katherine se zachmuřila. „Nepřipadá ti divné, že by CIA dovolilo Gessnerové zaměstnat nezkušenou pacientku psychiatrického ústavu, a ještě k tomu Rusku? Vím, že Saša pracuje jen na bastionu a že dělá víceméně podřadné práce, ale to, že se psychicky nemocná Ruska pohybuje v takové blízkosti experimentů doktorky Gessnerové, mi připadá jako dost velké bezpečnostní riziko. A myslím si, že ty experimenty jsou nějakým způsobem zásadní pro Práh.“

„Já v tom riziko nevidím,“ opáčil Langdon. „Saša mi přišla poměrně vyrovnaná a své rodné zemi rozhodně nefandí. Myslím, že ji Gessnerová zaměstnala ze soucitu.“

Katherine se nahlas rozesmála. „Roberte, ty jsi miláček. Naivní, ale k zulíbání. Brigita Gessnerová – i když o mrtvých jen dobře – byla sobecká egoistka a nemilosrdná obchodnice. Jestli si jako důvěrnou spolupracovnici vybrala nevzdělanou ruskou pacientku z psychiatrie, tak je to proto, že Saša má něco, co Gessnerová potřebuje.“

„V tom případě netuším co.“

„Já možná ano,“ řekla Katherine a najednou jako by se jí do žil vlila energie. Oči se jí rozzářily. „Zrovna mě to napadlo a je to něco, o čem jsem ve svojí knize psala.“

„Co to je?“

„Vím, že jsi k otázkám vzdáleného vidění mimořádně skeptický,“ řekla a otočila se k němu, „ale pokud má Práh něco společného právě se vzdáleným viděním… tak je Saša cenná kvůli té své epilepsii.“

„Jak?“

„Zamysli se! Kdo chce vidět na dálku, musí mít v první řadě schopnost vyvolat si mimotělní zážitek. Problém je v tom, že přirozené mimotělní zážitky jsou mimořádně vzácné a prožít je dokáže jen opravdu málokdo.“

Langdonovi náhle došlo, kam tím Katherine míří. Epileptické záchvaty se popisují jako poklidné „odpoutání“ od těla – vlastně jde o krátkou epizodu nelokálního vědomí.

„Ale epileptik,“ pokračovala Katherine, „vlastně mimotělní zážitky prožívá přirozeně. Jeho mozek je na ně připravený, což znamená, že epileptik si vidění na dálku může osvojit mnohem snáz.“

„Že by Saša byla psychická špionka CIA? To nemyslíš vážně.“

„Proč ne?“

„Protože jsem s ní strávil nějaký čas. Má klíčenku s Krazy Kitten! Je to taková bezradná, milá dušička.“

„Milá?“ rýpla si Katherine. „Říkal jsi, že praštila chlapa do hlavy hasicím přístrojem!“

„To je sice pravda… ale jen proto, že chtěla chránit –“

„Roberte, je samozřejmě možné, že Saša sama vzdálené vidění neovládá, ale Gessnerová může studovat epileptické mozky právě proto, aby zjistila, proč jsou k mimotělním zkušenostem tak náchylné. Kdyby měla detailní neurologické informace o mozku epileptika a mohla z nich čerpat, bylo by to pro program, který se snaží oddělit tělo od ducha, neuvěřitelně cenné.“

Zajímavá idea, pomyslel si Langdon, hlavně kvůli tomu, co mu Saša dneska ráno řekla. „Zapomněl jsem se zmínit, že Gessnerová si ze stejného ústavu před Sašou do Prahy přivezla ještě jednoho pacienta: Rusa jménem Dimitrij. Prý mu provedla stejnou operaci jako Saše a taky ho vyléčila.“

„Tak to je asi vážně důležité,“ řekla Katherine. „Nechce se mi věřit, že by Brigita Gessnerová zachraňovala epileptiky z psychiatrických léčeben a léčila je na vlastní náklady jen tak z dobroty srdce.“

Langdon musel souhlasit, že to k ní vůbec nesedělo. Kromě toho si teď uvědomil, že pokusná osoba přivezená – pravděpodobně s pomocí CIA – z Ruska by v Evropě byla zcela mimo radar. V Praze by zmizela jako duch.

„Tak zkusme na chvilku připustit, že Gessnerová opravdu zaměstnávala epileptiky jako pokusné subjekty určené pro Práh. Tím by se vysvětlovalo, proč si u sebe nechávala Sašu.“

„Aby ji mohla monitorovat.“

„Ano. Dala jí nějakou nepodstatnou práci, byt, peníze. Jednoduché.“

„Zní to tak.“

„A Dimitrij?“ zeptala se Katherine, zatímco se blížili k parku Folimanka. „Kde je teď? Pořád v Praze?“

„Saša říkala, že když ho Gessnerová vyléčila, vrátil se do Ruska.“

„To pochybuju. Možná to Gessnerová takhle řekla Saše, ale jestli CIA někoho vytáhla z psychiatrické léčebny, investovala do něj, udělala z něj pokusného králíka v přísně tajném programu, nechce se mi úplně věřit, že by ho jen tak pustili domů. Ještě k tomu do Ruska.“

Dobrý postřeh, uznal v duchu Langdon a na dlouhém rovném úseku ulice, která se před nimi táhla, přidal plyn. Předklonil se a zadíval se do dálky.

Při troše štěstí se odpovědi už brzy dozvíme.

Vstup do Prahu byl přímo před nimi.

KAPITOLA 88

Seržant Kerble ve formální uniformě mrzl na chodníku před americkou ambasádou a vyhlížel auto. Když si konečně všiml velvyslankyně, skoro se lekl: stačila k němu dojít ani ne na deset metrů.

Ona jde pěšky? A sama?

„Já vím, já vím, Scotte, omlouvám se,“ řekla a rychle prošla kolem něj. „Potřebovala jsem si trochu vyčistit hlavu.“

„Kde máte auto?“

„Všechno je v pořádku. Opravdu. Pojďte za mnou.“

Kerble velel ochrance velvyslankyně Nagelové už dva roky a nikdy si nevšiml, že by to s ní bylo nějak komplikované, že by byla lehkovážná – nebo nepředvídatelná. Smrt Michaela Harrise s ní očividně zamávala.

Když vyšli po schodech do její kanceláře, Kerble vyčkával. Nagelová shodila kabát, popadla láhev vody a k jeho překvapení začala něco psát na počítači, přičemž pečlivě kontrolovala papírek, který vytáhla z kapsy kabátu. Konečně počítač krátkým syknutím oznámil, že e-mail odešel.

Váš atašé je mrtvý, a vy si vyřizujete poštu?

„Fajn, Scotte,“ řekla a konečně mu začala věnovat plnou pozornost. „Ta obálka je doufám čistá?“

„Plně jsme ji prověřili,“ ujistil ji, protože obálka už prošla bezpečnostním protokolem velvyslanectví. „Žádné podezřelé látky.“ Vytáhl obálku z náprsní kapsy a položil ji před Nagelovou.

Nagelová ji zvedla. „Koťátka?“

„Prosím, paní velvyslankyně?“

„Ten vrah mi napsal na dopisním papíře s obrázky koťátek.“ Ukázala na logo na obálce, zobrazující košík plný roztomilých kočiček.

„Ano, madam. Papír a obálku našel v bytě slečny Vesny. Ona má zřejmě ráda kočky.“

Nagelová vzala do ruky nůž na dopisy, opatrně jím zajela pod přilepenou klopu a vzápětí vytáhla napůl přeložený papír se stejným obrázkem.

Seržant Kerble neviděl, co se v dopise píše, a neviděl ani, jak velvyslankyně reaguje, ale vzkaz byl zřejmě krátký.

Už za okamžik totiž odložila papír textem dolů na psací stůl, došla k oknu, celých deset vteřin se mlčky dívala ven a pak se obrátila ke Kerbleovi.

„Díky. Teď potřebuju být chvíli sama.“

KAPITOLA 89

Vstup do „renovované části“ krytu Folimanka byl přesně tam, kde měl podle velvyslankyně Nagelové být – nenápadně ukrytý v jednom z industriálních zákoutí města, mezi kolejemi, rušnou ulicí a jihozápadním koutem parku Folimanka.

Ostrčilovo náměstí, jak se jmenoval malý trojúhelníkový pozemek, na kterém se vchod nacházel, během let sloužilo mnoha různým účelům – bývalo tu zpustlé dětské hřiště, improvizovaný skatepark a nakonec sběrný dvůr. V posledních několika letech ale fungovalo jako základna ženistů, kteří „opravovali“ zchátralý protiatomový kryt z padesátých let.

Langdon projížděl kolem vysoké ohrady – masivní, metr a půl vysoké, s varovnými cedulemi VSTUP ZAKÁZÁN / ZUTRITT VERBOTEN / ENTRY FORBIDDEN. Katherine byla čím dál víc nesvá.

Na konci zdi Langdon zabočil doleva a pomalu projížděl po další straně trojúhelníku. Tady se nacházela velká informační tabule s nákresy a textem vysvětlujícím, co se za zdmi děje.

PROJEKT OBNOVY PARKU FOLIMANKA, hlásal nápis v češtině a angličtině.

Opevněná přístupová brána ve zdi byla zavřená a jen její malá část dovolovala nahlédnout na to, co leží za ní. Dva vojáci v černých pracovních uniformách tu střežili čerstvě vydlážděnou příjezdovou cestu, která sestupovala do širokého, klenutého tunelu mizícího pod povrchem parku Folimanka. Ústí tunelu bylo zahrazené výsuvnými ocelovými sloupky.

„Na to, že to je obyčejná rekonstrukce, je to docela dobře zabezpečené,“ řekl Langdon, a když bránu míjeli, natahoval se, aby toho viděl co nejvíc.

Tajný vládní projekt ukrytý všem na očích.

Projeli kolem vstupního tunelu a Katherine se do něj ještě naposledy zadívala. Až na neoznačené strážné tu nebylo nic, žádné náklaďáky, žádní zaměstnanci, nic takového. V tom, že Práh momentálně není aktivní, se velvyslankyně zjevně nepletla.

Langdon odbočil doleva a projížděl podél třetí a poslední strany ohrady, která ubíhala paralelně se západním okrajem parku Folimanka.

A jde se na to, pomyslela si Katherine a zase užasla nad pozoruhodným plánem, který jim Langdon před chvílí vylíčil. Jeho nápad, jak proniknout do podzemí, vycházel z jediné myšlenky.

Práh má tajný vchod.

Řetězcem naprosto logických úvah Langdon velvyslankyni přesvědčil, že „stavební vstup“ u západního cípu parku, který měl po dokončení projektu sloužit jako hlavní vchod, není jediná cesta dovnitř.

Práh měl ještě jeden přístup, a ten byl důmyslně skrytý.

Hlavní ale bylo, že Langdon věděl nejen, kde přesně se nachází, ale i jak se do něj dostat.

***

Golem stál sám v místnosti, jakou nikdy neviděl a ani si ji nikdy nepředstavoval. Přesně se držel detailních instrukcí, které včera v noci násilím dostal z Gessnerové, a jeho cesta ho konečně zavedla na tohle surreálné místo.

Do Prahu.

Gessnerová mu svěřila všechny podrobnosti, ale když je teď viděl osobně, byl z toho přesto tak dezorientovaný, až se mu skoro dělalo zle.

Tuhle místnost postavili ze Sašiny krve.

Saša nebyla první obětí projektu – a neměla být ani poslední.

A proto dnes Práh zničím.

Golemova dlouhá cesta k odplatě si vybrala krutou daň a on cítil, jak se v něm sbírá mohutná vlna pocitů. Také ho slabě, ale jednoznačně brnělo tělo – což bylo rané varování.

Místnost se začínala plnit mlhou.

Éter už se chystal. „Ně sejčas,“ zašeptal. Teď ne.

Bezděčně sáhl do kapsy pláště pro kovovou tyčku.

KAPITOLA 90

Jonas Faukman zamračeně pročítal poslední výsledky vyhledávání, které mu předložil ChatGPT.

Přestože použil různé prompty a přístupy, jeho úsilí o nalezení jakékoliv souvislosti mezi Katherininou prací a investicemi In-Q-Telu zatím vedlo jen ke vzdáleným odkazům a spíš než výsledek činnosti jakékoliv – přirozené nebo umělé – inteligence připomínalo nějakou slovní hru, která se vymkla z rukou.

S pocitem marnosti odešel od počítače, přistoupil k oknu a vyhlédl po Broadwayi směrem na sever k Central Parku. Ve světle rozbřesku se na obzoru za superštíhlými mrakodrapy tvořícími takzvanou „Uličku miliardářů“ sbíraly bouřkové mraky.

Chvilku zůstal stát zabraný do myšlenek a pak se vrátil k počítači, aby pokračoval ve vyhledávání. Když se posadil, všiml si, že má nový e-mail.

Přečetl si předmět a nadskočil radostným překvapením.

ZPRÁVA OD ROBERTA LANGDONA.

Faukman už přes hodinu čekal na telefonát a měl čím dál silnější obavu, že se ve velvyslanecké rezidenci něco stalo. Úleva, která se ho při pohledu na příchozí e-mail zmocnila, však neměla dlouhého trvání. I když předmět napovídal něco jiného, odesílatelkou byla velvyslankyně USA Heide Nagelová, bývalá poradkyně CIA.

Ona mi píše e-mail?

Faukmana nenapadal nikdo jiný, komu by v Praze momentálně věřil méně. Jestli je Robert opravdu v bezpečí, tak ho přece Nagelová prostě mohla nechat zatelefonovat.

Dokud neuslyším Robertův hlas, neuvěřím z toho e-mailu ani jedinému slovu.

Chvíli uvažoval, jestli ho má vůbec otvírat: třeba obsahuje virus nebo nějaký jiný hackerský trik. Pak ho ale napadlo, že v tuhle chvíli nejspíš nemá co ztratit. Obezřetně zprávu otevřel a uviděl něco, co vypadalo jako nesmyslný řetězec znaků.

ROT13EY&XFICBUB

Chvilku mu trvalo, než mu došlo, že prvních pět znaků význam rozhodně má. ROT13 byl název substituční šifry, v níž se každé písmeno nahrazovalo písmenem, které od něj bylo v abecedě o třináct míst vedle. Faukman to věděl jen proto, že když před několika lety redigoval knihu o starověkých šifrovacích technikách, autor knihy mu své texty šibalsky posílal zašifrované právě takhle.

A tím autorem byl Robert Langdon.

S návalem optimismu se Faukman chopil tužky a aplikoval jednoduché kódovací schéma. Pak se zadíval na výsledek.

RL&KSVPOHO

Zmatený byl jen chviličku: pak se nahlas rozesmál napůl pobavením a napůl úlevou.

Tak tenhle vzkaz mohl opravdu napsat jedině Robert.

Langdon a Faukman často žehrali na úpadek psaného jazyka, za který mohla šířící se kultura emotikonů a zkratek. Faukmana tenhle trend tak stresoval, že o něm dokonce napsal do New Yorkeru sloupek obsahující jednu obzvlášť rozhořčenou formulaci, za kterou ho Langdon pobaveně, ale nemilosrdně ztrhal.

Psát „v poho“ místo „v pohodě“ a ušetřit tím pouhé dva úhozy nebo kliknutí, psal Faukman, je nejen projevem špatného vychování, ale i výrazem mrzké lenosti.

Faukman, který stále ještě dusil smích nad Langdonovou zprávou, byl v pokušení odepsat: Tvůj vzkaz je nejen projevem důmyslu, ale i velmi příhodným nástrojem útěchy.

KAPITOLA 91

Langdon zaparkoval a zatáhl ruční brzdu. Chvilku se mentálně připravoval a pak spolu s Katherine vystoupil. Byl si dobře vědom toho, že za okamžik se dozvědí, jestli je jejich plán dovede k úspěchu – nebo ke katastrofě.

Nahoře nad vysokým svahem se začal sbírat vítr a stromy pod nimi zašuměly. Langdon se na okamžik zastavil. Podíval se na zasněženou plochu ležící za stromy – na park Folimanka, který se pod svahem táhl na východ. Najednou na mě tohle místo působí úplně jinak, pomyslel si a obrátil pozornost k budově před nimi.

Bastion U Božích muk působil přízračně. Silueta stavby se ostře rýsovala proti temnícímu se odpolednímu nebi. Když Langdon s Katherine kráčel k hlavnímu vchodu, ucítil osten nejistoty a rychle si připomněl, co ho dovedlo zpátky.

Racionální logika.

Svitlo mu v tom prázdném bazénu ve velvyslanecké rezidenci. Velvyslankyně roztrhala doložky o mlčenlivosti, pustila hovor s Finchem na hlasitý odposlech a přesvědčivě Finchovi zalhala, že jeho příkazy byly splněny. Pak Finch k Langdonovu překvapení Nagelové přikázal, ať pošle svoji jednotku mariňáků na bastion U Božích muk, aby zajistili okolí. Copak Finchovi jde v první řadě o zajištění izolované české laboratoře? Proč?

Když o tom Langdon začal uvažovat, napadlo ho ještě něco. Janáček mu dnes říkal, že pražský systém bezpečnostních kamer nemůže potvrdit, jestli Katherine na bastion dorazila, protože – k velké kapitánově nevoli – měla tahle vševidoucí síť právě v okolí laboratoře doktorky Gessnerové zcela bezprecedentní slepou skvrnu.

A pražský kamerový systém patří k systému Echelon… který provozuje CIA.

Teď, když už nebylo cesty zpět, se Langdon přistihl, jak propočítává statistickou nepravděpodobnost toho, že by laboratoř doktorky Gessnerové ležela na vyvýšeném místě s přímým výhledem na Práh – na tajný projekt, pro který pracovala.

Leda že by ta dvě zařízení byla nějak propojená…

Skrýt tajné zpravodajské zařízení zrovna pod park Folimanka připadalo Langdonovi velmi rozumné – bylo tu přirozené maskování, přístup pro zásobování, existující infrastruktura –, a přesto se mu nechtělo věřit, že by Práh byl postavený tak, aby měl jen jediný přístup… jednu jedinou cestu dovnitř i ven. V případě požáru nebo jiné nečekané události by se z něj stala smrtící past, a to se k organizaci postavené na strategii, promýšlení různých eventualit a důkladném plánování vůbec nehodilo.

Tajné únikové cesty jsou dokonce i ve Vatikánu!

A právě v tu chvíli jim velvyslankyně prozradila něco, co zcela měnilo situaci: tím, kdo ve vší tichosti zajistil pro Gessnerovou laboratoř na bastionu, nebyl nikdo jiný než In-Q-Tel. Investiční společnost tuhle budovu neurovědkyni nabídla jako součást náborového balíčku CIA a zlákala ji do řad zpravodajské služby neodolatelnou možností vést výzkumy na tak jedinečném, historickém místě.

Jenže to nebude ten pravý důvod zájmu CIA o tuhle lokalitu, domýšlel si Langdon a nahlas se svěřil se svým rostoucím podezřením, že Finch místo na bastionu neopatřil jako vějičku pro Gessnerovou… ale jako něco mnohem cennějšího.

Jako další přístup do Prahu.

Většina středověkých hradebních systémů měla jedinečný architektonický prvek známý jako poterna. Název pocházel z latinského „posterior“, a poterna byla tedy doslova „zadní vrátka“ – tajná úniková chodba pro nenadálé situace.

Stará pevnost v estonském Tallinu, řekl jim, má poternu vytesanou čtyři patra pod zemí, dlouhou přes kilometr a půl a končící ve sklepení nedalekého kláštera. O slovinském skalním hradu Predjama se zase traduje, že tu je svislá šachta táhnoucí se přes šest pater s primitivním kladkovým výtahem pro dopravu zásob, domácích zvířat a vojáků.

Langdon soudil, že bastion U Božích muk má velmi pravděpodobně nějakou poternu také. A vzhledem k nedávným stavebním pracím v parku Folimanka a velkému rozsahu projektu Práh bylo jedině logické, že její součástí bude šachta pod bastionem.

V autě Langdon rychle ukázal Katherine a Nagelové na mapě, že tahle moderní tajná chodba – ať už byla součástí původního bunkru, nebo ji vybudovali teprve nedávno – by klesala přímo na kraj Folimanky a mohla by se potenciálně táhnout až někam ke stěně existujícího krytu.

Bastion nemohl být pro tyhle účely umístěný lépe. Laboratoř doktorky Gessnerové poskytovala neprůstřelné krytí – bylo to zcela uvěřitelné vysvětlení pro veškerý personál, který by tudy přicházel a odcházel: prostě pracují v institutu Gessner.

Budeme doufat, že mám pravdu, pomyslel si Langdon, když teď Katherine vedl k rozstřílenému vchodu do bastionu.

***

Tohle že je vědecká laboratoř?

Katherine Solomonová nevěřila vlastním očím. Kráčela za Langdonem luxusní chodbou z růžového mramoru do přepychového atria s okázalými pohovkami, pozoruhodnými uměleckými díly a prosklenými stěnami, ze kterých bylo vidět pražské panorama.

Možná bych se měla nechat naverbovat k CIA, pomyslela si a odhadovala, že jen do téhle „čekárny“ by se vešli všichni zaměstnanci Institutu noetických věd.

Přesto na ni tenhle prostor působil jaksi zlověstně. Jestli se Langdon ve svých podezřeních nepletl, pak luxusní institut Gessner ve skutečnosti jen maskoval temnější účel bastionu – tajný vchod do Prahu.

Langdon došel na opačný konec místnosti, přistoupil rovnou k mohutné nástěnné plastice ze svařovaných kovových bloků a zastavil se jen pár centimetrů od ní.

Co to proboha dělá?

K jejímu překvapení Langdon plastiku popadl, trhl s ní na stranu a dílo začalo zvolna klouzat podél zdi, až odhalilo velký výklenek. V matném světle Katherine zahlédla dveře výtahu.

Proč mě to nepřekvapuje? blesklo jí hlavou a rozeběhla se místností k Langdonovi, který jí plastiku přidržel stranou. Teprve u něj si uvědomila, že Langdon zírá kamsi za ni.

„Co je?“ zeptala se a ohlédla se.

„Ta pohovka vzadu u zdi. Je nějak nakřivo.“

Katherine se na ni zahleděla. To myslíš vážně, Roberte?! Byla dlouhá, bílá a jeden její bok skutečně trochu odstával ode zdi.

„Dneska ráno jsem na ní seděl a byla rovně,“ řekl Langdon a nespouštěl z pohovky oči. „Netuším, jestli mi něco uniklo, nebo jestli s ní někdo pohnul, nebo –“

„Nebo sis zapomněl vzít prášky na OCD?“

Langdon se zase otočil k ní. „Promiň,“ řekl a vyhnal tu myšlenku z hlavy. „Eidetická paměť může člověka celkem rozhodit.“

„To zjevně ano,“ usmála se na něj. „Tak co, budeme napravovat tohle fatální nedopatření v oblasti feng-šuej, nebo zkusíme najít to tajné zařízení a zachránit si život?“

„Máš pravdu.“ Langdon jako první vykročil do spoře osvětleného výklenku.

Uvnitř Katherine zahlédla podsvícenou dotykovou klávesnici vedle výtahových dveří.

„Ta klávesnice je jen pro Brigitu,“ vysvětloval Langdon. „Výtah sjíždí do její soukromé laboratoře pod námi.“

„Ale ty si myslíš, že tu někde je i zvláštní vstup do Prahu?“ zeptala se Katherine.

„Ano. Dokonce si myslím, že ho máme přímo před sebou.“ Ukázal na výtah. „Jestli se nepletu, tak tahle výtahová šachta sahá mnohem hlouběji – jenže aby ses dostala do Prahu, potřebuješ takovou RFID kartu, jako jsme viděli u Gessnerové v kufříku.“

Ukázal na hladkou, okrouhlou skleněnou destičku zasazenou ve stěně hned nad klávesnicí. Katherine si jí předtím nevšimla.

RFID čtečka.

„Všiml jsem si jí už dneska ráno, ale teprve když jsme byli v rezidenci, došlo mi, co to je. Uvědomil jsem si, proč možná Gessnerová měla pro jeden výtah dvě ověřovací metody. Pokud se nepletu, potřebujeme jen tu kartu, kterou má v kufříku. A ten jsem dneska zahlédl dole v laboratoři.“

To už vyťukával na klávesnici heslo.

„Takže ty jsi ten kód opravdu vyřešil?“ zeptala se Katherine. „Arabská pocta starověkému Řekovi, do které se vplazil kousek slaniny?“

„Latiny,“ opravil ji s úsměvem. „Byla jsi opilá.“

Vyťukal poslední znaky hesla a výtah se probral k životu.

Působivé, pomyslela si Katherine. Vysvětlit mi to může pak.

Výtahu to nahoru trvalo překvapivě dlouho, ale když byl konečně tu, Katherine si uvědomila, že kabina je příliš velká na to, aby byla určená jen pro soukromé účely Brigity Gessnerové.

Možná že by se víc hodila k převážení personálu a vybavení.

Zatím působily Langdonovy vývody logicky.

Nastoupili a sjeli o patro níž.

Když se dveře výtahu otevřely, Katherine se naskytl pohled do dlouhé chodby s kamennými stěnami, naleštěnými parketami z mořeného dřeva a moderním bodovým osvětlením. Vypadalo to, jako by se tu starý a nový svět domluvily na jakémsi rozpačitém kompromisu.

Když vystupovali, Langdon ukázal na další RFID čtečku na zdi, Katherine přikývla a vykročili. Na ponurou scénu, která na ně čekala a kterou jí Langdon detailně vylíčil, se vůbec netěšila, ale její pocit, že Langdonova teorie bude možná správná, sílil. A pokud ano, plán byl jednoduchý: jakmile získají přístupovou kartu doktorky Gessnerové, sestoupí dolů do Prahu.

Šli chodbou dál, minuli malou kancelářskou část, kterou používaly Gessnerová a Saša, laboratoř magnetické rezonance a dveře, na nichž byl symbol postavy v brýlích pro virtuální realitu.

Katherine si vzpomněla, že právě o téhle technologii se Gessnerová včera u večeře zmiňovala. V té chvíli tomu nevěnovala příliš pozornosti, ale teď, po hovoru o Sašině epilepsii a mimotělních zážitcích, ji napadlo, že by tu možná virtuální realita mohla hrát jedinečnou úlohu. Něco jako umělý mimotělní zážitek…

„Brigitin kufřík,“ řekl Langdon zadýchaně, „je v té místnosti na konci chodby. Tam, co je… její mrtvola.“

Katherine se na něj zadívala a zjistila, že náhle zbledl. „Jsi v pořádku?“

Nevesele přikývl. „Jsem. Jenom mě moc netěší, že ji zase uvidím. Když jsem ji dneska ráno našel, lekl jsem se, že to jsi ty.“

Katherine ho v chůzi vzala kolem pasu a vzpomněla si na svoji dnešní trýznivou obavu, že se Langdon utopil. Během svých vědeckých výzkumů se se smrtí setkala nesčetněkrát, ale byla to vždycky smrt poklidná, očekávaná a z medicínského hlediska nedramatická. Tahle byla jiná – krutá a znepokojivá.

„Já se snažím k mrtvým tělům přistupovat jako k prázdným schránkám,“ vysvětlovala. „Už to není člověk. Je to neživá figurína.“

„Díky, budu si to pamatovat,“ řekl Langdon, ale jeho obavy se zjevně nezmenšily.

„Když se nad tím zamyslíš, tak lidstvo k mrtvým tělům přistupuje naprosto iracionálně. I když v ostatcích už z našich bližních nezůstalo vůbec nic, balzamujeme je, oblékáme a pohřbíváme, a pak je pravidelně navštěvujeme! Dokonce jim často kupujeme luxusní rakve s čalouněním, aby se v nich mrtvému tělu ,hezky leželo‘.“

Langdon se s námahou pousmál. „Skoro bych řekl, že se to dělá spíš kvůli živým než kvůli mrtvým.“

„Ano, ale záznamy o zážitcích blízkosti smrti ve skutečnosti jasně ukazují, že lidem, kteří zemřou, se uleví, když mohou své staré, zraněné nebo nemocné tělo opustit. Podle všech svědectví zemřelým na tom, co se stane s jejich tělem po smrti, záleží asi tolik, jako jim záleželo na tom, co se stane s jejich starým autem, když si pořídili nové. Tedy vůbec.“

***

Zamiloval jsem se do ženy, která dokáže vysvětlovat otázky života a smrti na metaforách s ojetými auty, pomyslel si Langdon, když došli k té místnosti, kde dnes ráno objevil tělo Gessnerové.

„Nechceš tu počkat?“ navrhl v naději, že Katherine ušetří šoku z pohledu na mrtvolu. „Já se hned vrátím.“

Nechal ji stát ve dveřích, vpadl dovnitř, na kapsli se záměrně ani nepodíval a zamířil k pracovnímu stolu na opačném konci místnosti.

Kožený kufřík doktorky Gessnerové skutečně stál přesně tam, kde ho Langdon dneska ráno zahlédl. Předpokládal, že kufřík bude nejspíš zamčený a že bude potřeba se do něj dostat násilím, ale když k němu došel a prohlédl si ho, zjistil něco naprosto nečekaného.

Zámky kufříku už očividně někdo vypáčil.

To ne…

Prudce kufřík otevřel a zjistil, že všechno, co v něm bylo včera večer – dokumenty, složky, telefon, tužky –, v něm stále je. Veškerý obsah působil netknutě… až na tu jedinou věc, kterou potřebovali. RFID karta už ve svém ochranném pouzdře nebyla. Langdon zadoufal, že jen zapadla hlouběji, a v panice zajel prsty do pouzdra, ale nic nenahmatal. Vysypal z kufříku všechny věci, dvakrát obsah prohledal, a teprve pak se smířil s děsivou pravdou.

Náš přístup do Prahu je pryč.

„To nevadí,“ ozvala se Katherine zasmušile a zaznělo to mnohem blíž, než čekal.

Langdon se otočil a zjistil, že Katherine už nestojí ve dveřích. Vešla do místnosti, dřepěla u EPR kapsle a prohlížela si mrtvou Gessnerovou.

„Brigitina karta by nám totiž stejně nepomohla,“ zašeptala a zvedla obočí. „Byla biometrická.“

„Prosím?“ Langdon k ní přistoupil.

„Její karta funguje, jenom když detekuje její otisk prstu.“

„Jak jsi na to přišla?“

Katherine ukázala na věc ležící na zemi u kapsle – na štípačky s čepelemi od krve. „Protože ten, kdo vzal Brigitinu kartu, si vzal i její palec.“

KAPITOLA 92

Velvyslankyně seděla sama ve své kanceláři a dívala se na vzkaz, který pro ni vrah nechal na těle Michaela Harrise.

Velvyslankyni USA Heide Nagelové

Jen do vlastních rukou

Dopis byl ručně psaný, postrádal podpis a tvořily ho jen dva řádky. Nagelová si ho četla už poněkolikáté, a pořád jí nedával smysl. Byla by čekala, že vrahův dopis bude obsahovat nějakou temnou hrozbu, a v duchu se na to připravila. Jenže ten vzkaz byl krátký a zvláštně uměřený. Skoro zdvořilý.

Prosím, pomozte Saše.

https://youtu.be/pnAFQtzAwMM

To je všechno? On chce, abych pomohla Saše?

Udivená velvyslankyně začala URL adresu, kterou jí vrah poslal, vyťukávat na klávesnici. Kdyby byl soubor na flashdisku nebo by to byla příloha e-mailu, Nagelová by ho samozřejmě na velvyslaneckém počítači neotvírala, ale veřejný link byl bezpečný.

Když se stránka YouTube otevřela, Nagelová zjistila, že jde o jakési amatérské video pořízené z mobilu opřeného o dlouhý a nízký kontejner. Připomínal jí skořepinové „transportní rakve“, v nichž posílá domů mrtvé vojáky americká armáda. Tělo v tomhle kontejneru bylo ale živé až až a snažilo se vyprostit z popruhů, které ho poutaly.

Byla to drobná, elegantně oblečená žena s bledou pletí a tmavými vlasy pevně staženými dozadu.

Proboha… to je doktorka Brigita Gessnerová, věděla velvyslankyně okamžitě a trhla sebou, když si vzpomněla, jak jí Langdon popisoval doktorčinu mrtvolu. V tu chvíli se lekla, jestli se tu náhodou nedívá na její smrt. To má být nějaký snuff?

Odpověď na otázku získala za okamžik, kdy se do záběru letmo dostal sám útočník. Měl na sobě plášť, na hlavě černou kápi, a když velvyslankyně konečně uviděla jeho obličej, trhla sebou. Ta tvář byla pokrytá silnou vrstvou jílu a na čele měla vyrytá tři hebrejská písmena.

Nagelová se v dějinách Prahy celkem vyznala a hned pochopila, o co se jedná. On je převlečený za golema? S rostoucí hrůzou pak sledovala další dění – brutální výslech, při kterém sehrály roli žilní infuze a jakýsi medicínský postup, který nikdy předtím neviděla. Musel být neskutečně bolestivý, ale informace, které Gessnerová odhalila – její detailní doznání –, Nagelovou naprosto šokovaly.

Když video dospělo ke svému pochmurnému závěru, Nagelová zavřela oči. Zhluboka dýchala a snažila se vstřebat to, co se právě dozvěděla. Doktorčino doznání obsahovalo hodně věcí, kterým velvyslankyně nerozuměla, jedno bylo ale alarmujícím způsobem jasné. Přísně tajnému projektu, který Nagelová tak zaslepeně pomáhala vybudovat, teď hrozilo, že se o něm dozví veřejnost, a to by byla katastrofa. Z toho, co se o výzkumném programu právě dozvěděla, se jí dělalo zle a mohla si jen domýšlet, jak by reagoval zbytek světa.

S obavou sáhla po telefonu.

Nastal čas na jeden velice nebezpečný hovor.

Který jsem měla uskutečnit už dávno.

***

Saša Vesna, ponořená v nekonečné černé prázdnotě, se snažila vzpamatovat. Tenhle svět jí byl cizí.

Kde to jsem?!

Na dezorientaci i na pocit odpoutání od vlastního těla byla zvyklá, ale tyhle periody vždycky doprovázela naprostá temnota. Žádné světlo, žádné stíny, žádné vizuální podněty.

A teď vidím světlo…

Určitě to je světlo. Matné, měkké, vzdálené.

Kdo mě sem přinesl?

Byla tak omámená, že si vůbec nevzpomínala, jak se na tohle místo dostala. Cítila, že leží na zádech, a snažila se posadit, ale jako by ji k zemi tiskla tíha, které nedokázala vzdorovat.

To jsem připoutaná? Nebo znehybněná?

S rostoucí panikou se snažila zjistit, kde je… ale úsilí ji jen unavovalo a světlo začínalo slábnout. Někde pod ní už se vzdouval zpětný proud a začínal rozrušovat hmotný svět, který ji k sobě poutal. Pak se s ohromující silou zvedl příliv, přehnal se přes ni jako vlna a strhl ji zpátky do černočerné tmy.

KAPITOLA 93

V hlubinách Prahu si Golem připadal jako vlastní duch.

Jeho tělo stále ještě bojovalo s šokem.

Doslova.

Když jen před několika minutami dorazil do samotného srdce tohoto podzemního zařízení, přemohly ho emoce. Ve spáncích ucítil staré známé brnění. Éter se sbíral… rychle se blížil… hrozil, že ho celého spolkne. Golem instinktivně sáhl do kapsy pláště pro kovovou tyčku, ale zděšeně si uvědomil, že ji nemá. Vysypal obsah kapes na zem a probíral se vším, co z nich vypadlo.

Tyčka je pryč… Asi jsem ji ztratil, když jsem zápasil s tou ženou nahoře.

Věděl, že teď je svým obtížím vydaný na milost a že mu nezbývá než se s blížícím záchvatem smířit. Ve spěchu se přichystal, jak to šlo nejlépe: našel si bezpečné místo, kam se mohl položit, aby předešel pádu.

Křeče ho zasáhly tak tvrdě, že upadl do bezvědomí.

***

Když zase přišel k sobě, neměl tušení, kolik času uběhlo. Potřeboval pár minut, aby se vzpamatoval.

Konečně sebral síly, postavil se, narovnal a zase se rozhlédl po tom ohromujícím prostoru, který ho obklopoval. Vybudovat něco takového v naprosté tajnosti, to vypadalo jako nemožný úkol, ale on už věděl, kdo za tím vším je.

Mají skoro neomezený vliv i prostředky.

Golem ze sebe setřásl omámení, které se ho vždycky po záchvatu zmocňovalo, a vrátil se tam, kde předtím vysypal věci z kapes a hledal tyčku. Klekl si, věci jednu po druhé posbíral a zase si je dal do kapsy – paralyzér Vipertek a plastovou krabičku, kterou vzal z nedalekého pracovního stolu: původně v ní byly šrouby a matky, teď skrývala černou RFID kartu Brigity Gessnerové a její ucvaknutý palec.

Můj přístup do Prahu.

Jak se dalo očekávat, Brigitin palec přitisknutý k libovolnému místu karty otvírání okamžitě aktivoval.

A zavedl mě do téhle vnitřní svatyně.

O existenci téhle místnosti věděl už od Gessnerové, a když ji teď viděl na vlastní oči, tolik zatoužil ji zničit, že mu to vlilo do žil novou sílu. Odhodlaně došel až úplně dozadu a za skleněnými dveřmi našel to, co hledal – výklenek oddělený bezpečnostní brankou.

Za ní se podlaha měnila v kovovou plošinu, na které byl přes šablonu nastříkaný nápis:

SYSTÉMY / INFRASTRUKTURA

Golem vstoupil na plošinu a špičkou boty stiskl rozměrné červené tlačítko na zemi. Někde pod ním to tiše zasyčelo, plošina začala klesat a unášela ho dolů skrz podlahu.

Byl to krátký sestup – maximálně čtyři metry.

Když se plošina zastavila, zářivky zablikaly a odhalily chodbu s nízkým stropem, která se táhla zpátky směrem, odkud přišel, přímo pod centrem celého tajného zařízení.

Golem kráčel stísněným betonovým tunelem, míjel postranní místnosti s generátory, čerpadly, vzduchotechnikou, ovládacími panely a kilometry měděných trubek, plastového potrubí a izolovaných kabelů. Všechno to bylo navzájem propojené jako bublající, dýchající a mrkající ekosystém.

I když Prahu zatím chyběli zaměstnanci, srdce tohoto zařízení rozhodně tepalo.

Ale už jen chvilku, řekl si Golem a vykročil ke svému poslednímu cíli.

KAPITOLA 94

Katherine stála nad EPR kapslí a zírala na krvavý pahýl v místě, kde někdo Brigitě ucvakl pravý palec přímo pod kloubem. Myšlenky na vstup do Prahu se na okamžik rozplynuly a překryla je hrůza výjevu, který měla před očima.

Ach, Brigito, mně je to tak líto.

Děsivý fakt, že Gessnerovou někdo připravil o palec, v rámci téhle morbidní scenérie téměř zanikal. Tvář neurovědkyně v kapsli byla zkřivená bolestí, oči upřené do prázdna, rty stažené děsivou grimasou. Kůži měla bílou jako stěna. Zápěstí a kotníky byly rozedřené od zápolení s pouty ze suchého zipu a do obou předloktí měla surově zabodnuté kanyly. Jedna z nich se vyrvala z masa a předloktí Gessnerové pokrývala sražená, temně karmínová krev.

Periferní žilní katetr? pomyslela si Katherine. To se není čemu divit, že se ta infuze nepovedla.

Gessnerová jim tenhle prototyp EPR zařízení popsala jako „modifikovaný mimotělní oběh“. Používala ho pro nahrazení krve za fyziologický roztok zchlazený na nízkou teplotu, aby se tím zpomalil proces umírání. Takový typ zásahu by ale vyžadoval přinejmenším femorální žilní katetry.

Takhle se extrakorporální membránová oxygenace rozhodně nepřipojuje.

Katherine zhodnotila situaci a usoudila, že ať už tohle Brigitě provedl kdokoliv, buď byl naprosto neschopný, nebo věděl, že ji tenhle postup zabije, a rozhodl se záměrně studený fyziologický roztok aplikovat pomalu a tak, aby to hodně bolelo. Katherine se otřásla při představě, jak asi Gessnerová musela trpět, pokud předem nedostala sedativa. A mimoto tenhle přístroj působil jako nahrubo postavený, sflikovaný prototyp, který rozhodně není určený pro testování na lidech.

Když se vedle ní objevil Langdon, překvapeně zjistila, že má v ruce smartphone. „Ten je Brigity?“ zeptala se.

Přikývl. „Pořád běží, jen je skoro vybitý. Její heslo k výtahu ho neodemklo, ale…“ Dřepl si vedle kapsle a se zasmušilým výrazem přidržel telefon Brigitě u obličeje. „Jestlipak dovede rozpoznat živý obličej od –“

Telefon cinkl.

Langdon vstal a začal prozkoumávat jeho obsah.

„Moment, co to děláš?“ zeptala se Katherine.

„Musíme dát vědět velvyslankyni, že se nám to nepovedlo,“ řekl tiše. „Můj plán na vstup do Prahu visel na té kartě a ta –“

„Dej mi ten telefon!“ vykřikla Katherine a natáhla ruku. „Mám nápad…“

***

Langdon sledoval, jak Katherine rychle scrolluje po displeji. Co hledá?

„Brigita byla chytrá a praktická,“ mumlala si Katherine pro sebe a střídala obrazovky. „Musí to tady být!“

„Co tam musí být?“

„NFC klon…“

„Já nevím, co –“

„To je taková ta technologie,“ vysvětlovala Katherine a pořád přitom scrollovala, „díky které ti stačí zamávat telefonem nebo hodinkami před čtečkou RFID – Apple Pay, dveře pokoje v hotelu, letenky.“

Hledala dál. „Spousta lidí si instaluje klony svých kreditek do elektronické peněženky, protože nosit s sebou jenom telefon je mnohem pohodlnější než nosit všechny karty.“

Měla pravdu, ale Langdon silně pochyboval, že opravdu najde, co hledá. „Fakt si myslíš, že by si Brigita nahrála kopii svojí karty od Prahu do telefonu? To by přece bylo obří bezpečnostní riziko.“

„Naopak,“ řekla Katherine a ani nezvedla oči. „Digitální klony jsou mnohem bezpečnější než fyzické karty, protože jde o šifrovanou interakci a uživatel si může naprogramovat vícefázové biometrické ověření – rozpoznávání obličeje, otisk prstu, sken rohovky a tak dále, a k tomu ještě heslo. Prostě to má mnohem silnější ochranu než biometrická karta. A navíc nikdo nevidí, jak pokaždé, když procházíš dveřmi, saháš do kufříku pro kartu.“

Zajímavý postřeh.

Katherinino vysvětlení v něm zažehlo jiskřičku naděje, jenže čím déle listovala telefonem, tím beznadějněji se tvářila.

„Tak já nevím,“ povzdechla si a zachmuřeně se dívala na displej. „V elektronické peněžence má karet spoustu, ale nic nevypadá užitečně. Vidím tu kreditku… debetku… nějaké zákaznické karty… občanku… vstup do garáže… tramvajenku… fitko… pojištění… věrnostní program aerolinek…“

„Fitko,“ přerušil ji Langdon.

Katherine vzhlédla.

„Vzpomínáš včera večer?!“ pokračoval naléhavě. „Když jsem se Brigity zeptal na tu černou kartičku se symbolem Vélu? Řekla přece, že je do fitka. Vypadalo to, že lže… třeba ji maskuje takhle?“

Katherine se na displeji vrátila a klepla na kartu. Za chviličku jí na rtech zahrál slabý úsměv. „Tohle ti možná bude připadat povědomé,“ řekla a podala mu telefon.

Obrázek klonu karty se nedal s ničím splést.

Langdona zalila vlna radostného vzrušení, které okamžitě zchladil text pod kartou.

VYŽADOVÁNO TŘÍFÁZOVÉ OVĚŘENÍ

1) HESLO

„Jediné heslo, co znám, je ten její kód k výtahu,“ řekl, „kterým se ovšem nedal odemknout telefon.“

„Ale tady by to fungovat mohlo,“ pobízela ho Katherine. „Touhle kartou se vstupuje do Prahu a výtahem taky, takže by bylo celkem logické použít stejný kód.“

A Gessnerová rozhodně byla praktický člověk, souhlasil s ní Langdon a opatrně kód vyťukal.

314S159

Telefon vesele zacinkal a ukázal další obrazovku.

„Výborně!“ vykřikl Langdon. Druhá autentizace byla mnohem jednodušší.

2) SNÍMEK OBLIČEJE

Langdon znovu přidržel telefon Brigitě u obličeje, telefon opět cinkl a ukázal poslední obrazovku.

3) OTISK PRSTU

Langdon se zadíval na Brigitinu zmrzačenou ruku a zaváhal. Katherine přistoupila blíž a zlehka mu vzala telefon z ruky. Dotýkat se mrtvého těla jí zjevně nečinilo sebemenší problém: vzala Gessnerovou za ukazováček a přiložila ho k displeji.

Když telefon potřetí a naposledy cinkl, Langdon usoudil, že teď ho mohou vzít k výtahu a sjet do Prahu. Jenže Katherine s očima upřenýma na displej se netvářila moc vesele.

„To ne,“ zaúpěla. „Má to další bezpečnostní pojistku.“ Zvedla telefon. „Ověření vydrží jenom deset vteřin.“

Langdon sledoval, jak na displeji běží odpočet od deseti k nule. Karta se deaktivovala, opět naskočila původní zaheslovaná obrazovka a bylo potřeba celý autorizační proces zopakovat.

Sakra.

„A baterku má skoro vybitou,“ poznamenala Katherine. „Odhaduju, že vydrží maximálně minutu.“

Roberte, mysli. V doktorčině kufříku žádnou nabíječku neviděl. Najednou na něj začala doléhat tíha viny za to, že přesvědčil Katherine a velvyslankyni, aby na jeho plán vsadily úplně všechno.

Na okamžik zauvažoval, jestli by nemohli vytáhnout Gessnerové kanyly, vyprostit její tělo z kapsle a nějak ji dopravit k výtahu. Jenže na to není čas. A kdyby manipulovali s mrtvým tělem a ještě víc kontaminovali místo činu, byla by to pro ně později další přitěžující okolnost.

„Musíme do Prahu najít jinou cestu, Roberte… Jsme tak blízko!“

Katherine to samozřejmě myslela obrazně – ale Langdonovi náhle došel doslovný význam jejích slov. Jsme tak blízko.

Jak přesně blízko? přemýšlel a snažil se vybavit si tu dlouhou chodbu s parketovou podlahou, která se táhla od téhle místnosti… a na jejím konci výtah s RFID čtečkou. Může to být deset vteřin?

Usain Bolt vytvořil světový rekord výkonem sto metrů za 9,58 vteřiny.

Tahle chodba bude dlouhá ani ne polovinu… maximálně pětatřicet metrů.

Katherine se na něj otočila a Langdon jí okamžitě vysvětlil svůj plán.

„Sprintovat?“ opakovala pochybovačně. „Já bych neřekla –“

„Deset vteřin trvá déle, než ti možná připadá,“ přerušil ji.

„Já vím, že hodně běháš, Roberte, ale v mokasínech? A na vyleštěných parketách?“

„Za pokus to stojí,“ namítl Langdon. „Já myslím, že to můžu zvládnout.“

Katherine ještě jednou zkontrolovala baterku telefonu a trochu se lekla. „V tom případě doporučuju, abys to stihl napoprvé.“

Okamžitě se pustila do třífázového ověření, Langdon zaujal pozici vedle ní a natáhl ruku, jako by se chystal převzít štafetový kolík. Po třetím cinknutí mu Katherine telefon vrazila do ruky a Langdon okamžitě vyrazil místností. Doběhl ke dveřím, chytil se rámu, skokem se odrazil za roh a mohutným sprintem se pustil chodbou. Jeho mokasíny se opatrně odrážely od hladkého dřeva podlahy.

Proběhl kolem záchodků, laboratoře s virtuální realitou, magnetické rezonance a pak kancelářské části, a to už viděl černou kruhovou RFID čtečku na zdi vedle výtahu.

Ještě patnáct metrů…

Přidej!

Jak se blížil k výtahu, zvedl si telefon před oči – a zjistil, že displej odpočítává.

Tři… dva…

To nestihnu.

***

Katherine vyšla zpoza rohu právě ve chvíli, kdy Langdon plnou rychlostí narazil do výtahových dveří a připlácl telefon ke čtečce. Pak ho zase odtáhl, nahrbil se, opřel se dlaněmi o kolena a snažil se popadnout dech.

Nestihl to…

Ale jak se k němu blížila, Langdonova zhroucená postava se pomalu napřímila: dveře výtahu se otevřely a z kabiny se vyřinulo světlo.

„Tys to zvládnul!“ vykřikla a řítila se chodbou k prudce oddechujícímu Langdonovi, který jí držel dveře.

„No dobře, pane profesore,“ připustila. „Jsem ohromena.“

„Jsem rád, že to zabralo… Druhý pokus už bychom nedali.“

„Copak, telefon umřel?“

„Ten ne. Ale já skoro jo.“

Usmála se, políbila ho na tvář a společně nastoupili do výtahu. Dveře se zavřely. Dlouho se nic nedělo.

A pak to Katherine ucítila – jako by najednou měla lehčí tělo.

Klesali.

KAPITOLA 95

Ředitel CIA Gregory Judd se doma v tmavém koutě suterénu koupal ve vlastním potu. Do konce pravidelného ranního cvičení na rotopedu Airdyne, který si opatřil ještě ve svých senátorských časech, mu zbývalo šest minut. Jeho žena Muffy mu dala jako dárek nový Peloton a umístila ho nahoru do prosluněného obýváku, ale Judd měl radši tmu a samotu. Rána si vyhradil pro soukromé přemýšlení – obvykle o tom, jak zařídit, aby svět nešel úplně do háje.

Když mu zazvonil telefon položený v držáku na kelímek, s překvapením zjistil, že jde o neznámé číslo. Tuhle linku znalo jen málo lidí, a ještě méně bylo těch, co se odvažovali volat mu před rozbřeskem.

Přestal šlapat, popadl dech a hovor přijal. „Ano?“

„Dobré ráno, pane řediteli,“ ozval se naléhavě ženský hlas. „Tady Heide Nagelová. Volám z Prahy.“

„Heide?“ Že uslyší svoji bývalou poradkyni, to rozhodně nečekal. „Teď jste velvyslankyně, klidně mi říkejte Gregu.“

„To mě ani nenapadne, pane řediteli.“

Usmál se. „Tak dobře. Copak byste potřebovala?“ A kdo vám dal tohle číslo?

„Potřebovala bych vám položit jednu velmi přímou otázku,“ spustila. „A ocenila bych upřímnou odpověď.“

Její podrážděný tón Judda znervóznil tak, že sesedl z kola. „Vlastně mi voláte na mobil a vidím, že nepoužíváte zabezpečenou platformu, takže by možná pevná linka –“

„Vysvětlila jsem vašemu nočnímu personálu, že jsem americká velvyslankyně a že tohle je urgentní záležitost týkající se národní bezpečnosti. Dali mi tohle číslo.“

„Týkající se národní bezpečnosti? Heide, záleží na tom, o čem chcete mluvit, ale mohli bychom –“

„Měla jsem se vás na to zeptat už před více než dvěma lety,“ řekla. „Ale ptám se vás teď.“

Než jí Judd stačil skočit do řeči, Nagelová pokračovala. „Věděl jste, že to odcizení tajných dokumentů z Langley na mě narafičilo Q? A víte, že do Prahy jsem byla dosazená jako loutka?“

Judd vydechl. Schopnost zachovávat klid v napjatých okamžicích musel využít už mnohokrát. Rozhodl se nic nezastírat. „Ano, Heide. Tohle všechno vím.“

Odmlka, která následovala, připomínala ticho před bouří.

„Nicméně,“ pokračoval Judd rychle, „jsem se to dozvěděl až potom. Když se to stalo, neměl jsem o tom ani tušení. Byla jste moje hlavní právní poradkyně a mě strašně štvalo, že jsem o vás přišel.“

„On to Finch provedl za vašimi zády?“

„Měl zcela volnou ruku, své úkoly mohl vykonávat, jak uznal za vhodné,“ řekl Judd a přecházel suterénem sem a tam. „Když jsem to zjistil, zuřil jsem, ale to už jste byla na svém postu v Praze a ve vašem regionu vládla z bezpečnostního hlediska poněkud nejistá situace. Stáhnout vás odtamtud by bylo kontraproduktivní. Víte sama z první ruky, jak důležité pro CIA je, aby měla mezi diplomaty vlastní lidi, kteří pomáhají řešit celou tu složitou síť zpravodajské práce v zámoří.“

„Ano, pro Finche a jeho projekt jsem byla poměrně cenná – zapojovala jsem diplomatické páky, kdykoliv to po mně chtěli, bojovala jsem s byrokracií, pomáhala jsem obcházet místní zákony, nechávala jsem odposlouchávat hotelové pokoje… donutila jsem Michaela Harrrise, aby sledoval Sašu Vesnu.“

Do hajzlu. „Byl bych radši, abychom na otevřené lince nepoužívali jmé-“

„Asi víte, že jsem k tomu Michaela přiměla na základě Finchova tvrzení, že Saša je zájmová osoba. Odmítl mi ale říct, proč se o ni CIA tak zajímá. Víte to vy, Gregu?“

„To stačí. Teď ukončím hovor –“

„Má to něco společného s tím přísně tajným zařízením, které se právě chystáte otevřít pod parkem Folimanka?“

Ředitel Judd přestal chodit sem a tam a zůstal stát jako přimražený. „Paní velvyslankyně,“ odpověděl tak klidně, jak jen dokázal, „sice nemám tušení, o čem to mluvíte, ale navrhuji vám, abyste mi dala patnáct mi–“

„Pošlu vám link na jedno video,“ přerušila ho hlasem tvrdým jako kámen. „V kanceláři si ho můžete pustit. A až ho uvidíte, něco pro mě uděláte.“

„Opravdu?“ rýpl si.

„Až se na to video podíváte, zavolejte mi. Myslím, že vám moje požadavky budou připadat rozumné.“

„Vaše požadavky… A co když vám nevyhovím?“

„Jste šéf CIA. Není toho moc, co byste nemohl udělat.“

Na což byste radši neměla zapomínat. „A když vám nebudu chtít vyhovět?“

„V tom případě to video pustím do světa,“ řekla suše. „Obsahuje podrobné informace o vašem projektu a jeho obsah je mimořádně znepokojivý. A měl byste sebou hodit – ten link je veřejný a během pár hodin na něj určitě někdo náhodou narazí.“

Na řešení takové situace Heide Nagelová zjevně neměla zkušenosti. „Heide, musí vám být jasné, že moji lidé to video můžou prostě smazat –“

„Už jsem si ho stáhla a pořídila si zálohy. Spoustu záloh. A ty jsou v bezpečných rukou.“

„Vy jste se zbláznila?!“ vyjel na ni Judd. „Rozumím, že se zlobíte, ale snad nechcete ohrožovat –“

„Jsem v téhle hře už moc dlouho za oběť, Gregu!“ vybuchla Nagelová. „Celou dobu jsem se chovala jen a jen jako loajální kolegyně, a teď hergot potřebuju, aby byl někdo zase trochu loajální ke mně! Tak kurva hněte prdelí a projednou se zachovejte správně!“

Judd ještě nikdy nezažil, že by se Nagelová přestala ovládat, a po pravdě řečeno ho to dost vyděsilo. Z téhle Heide Nagelové šla hrůza. A lidi, co se utrhnou ze řetězu, dělají špatná rozhodnutí.

„Zhruba za hodinu vám znovu zavolám,“ vybuchla Nagelová. „A věřte mi, že jestli zmizím, tak to video uvidíte ve všech zpravodajstvích na celém světě.“

„Já bych vám, paní velvyslankyně, navrhoval –“

Ale Nagelová už zavěsila.

***

Nagelová pila jen málokdy, a zejména ne přes den, ale teď sáhla do baru, který měla v kanceláři, a nalila si dvojitého panáka becherovky, po kterém tahle situace přímo volala. Když znovu usedla k počítači a stáhla si do něj kopii videa, ruce se jí ještě trochu třásly. Jenom pro jistotu si udělala ještě jednu zálohu, přejmenovala ji na nenápadné „Recepty“ a umístila hluboko do hlubin svých složek.

Prohledala zásuvky pracovního stolu a našla zapomenutý flashdisk – byla na něm powerpointová prezentace k jedné dávné přednášce pro pražskou pobočku Mezinárodní asociace žen. Prezentaci vymazala, místo ní nahrála doznání doktorky Gessnerové a flashku zasunula do malé kurýrní tašky s pečetí ambasády.

Tašku o velikosti obálky zavřela, zdrhovadlo zajistila plastovým bezpečnostním kroužkem a pořádně utáhla. Pak do příslušných políček nadepsala adresáta: poslala ho… sama sobě. Podle článku 27.3 Vídeňské konvence o diplomatických vztazích by se kdokoliv jiný, kdo by tuhle tašku otevřel, dopustil trestného činu.

Pak začala hledat bezpečné místo, kde by zapečetěnou kurýrní tašku mohla schovat, ale brzy si uvědomila, že v téhle kanceláři žádné takové místo není. Chtělo se jí věřit, že ředitel Judd se zachová správně, ale kdyby se rozhodl jít proti ní, ze všeho nejdřív se zaměří právě na její kancelář.

„Scotte!“ zavolala a vykročila s taškou ke dveřím.

Její bodyguard čekal venku a okamžitě vešel.

„Tohle vám svěřím,“ řekla.

„Samozřejmě, paní velvyslankyně,“ odpověděl a podíval se jí na ruce. „Máte na mysli tu tašku, nebo panáka?“

Sklopila zrak. Uf. „Tašku, Scotte.“ Podala mu ji. „Dobře to schovejte. S nikým o tom nemluvte. Myslím opravdu s nikým. Můžu se na vás spolehnout?“

„Jistě, paní velvyslankyně.“ Zasunul si tašku do kapsy uniformy a věnoval jí pohled plný obav. „Je všechno v pořádku?“

„Všechno je v naprostém pořádku, Scotte, díky. Jen ta smrt pana Harrise mě trochu…“ Zajíkla se. „Jsou nějaké novinky z forenzního?“

„Zatím ne.“

„Mohl byste prosím kontaktovat slečnu Daňkovou a požádat ji, aby hned přijela?“

„Samozřejmě, paní velvyslankyně.“ Voják zaváhal. „I když… bych vás asi měl varovat, že když jsme našli tělo pana Harrise, slečnu Daňkovou to mimořádně rozrušilo. Zřejmě si byli hodně blízcí.“

Ano, pomyslela si Nagelová a zastyděla se, že jejich vztah použila proti ní. „Díky, že jste mě upozornil. Je tu ale naléhavá situace, která vyžaduje její schopnosti.“ A doufám, že se bude chovat profesionálně.

Seržant Kerble odešel a Nagelová se vrátila ke stolu. Nalila si dalšího panáka. Dopis od Harrisova vraha na ni hleděl ze stolu.

Prosím, pomozte Saše.

Nemůžu jí pomoct, dokud ji nenajdu, pomyslela si Nagelová a zasunula dopis do zásuvky. Naštěstí Praha disponovala bezkonkurenčním kamerovým systémem. Nejtěžší nebude najít Sašu, nýbrž přesvědčit Danu Daňkovou, aby jí s tímhle úkolem pomohla.

***

Golem prošel stísněnou obslužnou chodbou dlouhou skoro sto metrů, která se jako prodloužená páteř táhla pod samotným srdcem zařízení. Došel až na konec a zastavil se před neobvyklým portálem.

Oválné ocelové dveře bez průzoru se zavíraly a otvíraly těžkým otočným kolem. Vypadaly jako vzduchotěsný průlez v ponorce.

Nápis na nich hlásal:

SMES

NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN

V noci mu Gessnerová prozradila, jaká překvapivá technologie se v téhle jedinečné místnosti skrývá. Dnes ráno zapátral Golem na internetu a zjistil i zbytek informací, které potřeboval, včetně vědeckého potvrzení důvodu, proč je tenhle přístroj právě na tomto místě.

Přímo pod jedním velice populárním prvkem parku Folimanka.

Stavbička nad nimi byla jedním z velmi mála viditelných pozůstatků protileteckého krytu z padesátých let a bylo to zároveň oblíbené místo, kde se fotografovali turisté. Nikdo samozřejmě netušil to, co se nedávno dozvěděl Golem – že byl tenhle kus betonu důmyslně přebudovaný tak, aby sloužil potřebám Prahu.

Teď je z něj ventilační šachta, která vede přímo do neprodyšně uzavřené místnosti za těmito dveřmi.

Než se Golem pokusil otočit kolem, chvilku počkal a snažil se zklidnit dech. Bez své tyčky musel být hodně opatrný: kdyby ho další záchvat zaskočil tady, na místě s tolika tvrdými povrchy a ostrými hranami, mohlo by to být hodně nebezpečné.

Jakmile mu připadalo, že se dostatečně soustředí, pevně se zapřel nohama, chytil kolo a zabral proti směru hodinových ručiček. Kolo se skoro ani nepohnulo: posunulo se jen o pár centimetrů.

Představil si Sašinu tvář a její nevinnost mu dala sílu.

Tohle dělám pro všechny ty, kterým se tu ubližovalo. Pro tebe… pro sebe… a pro všechny, co měli ještě přijít.

Zaťal zuby a zase zabral.

KAPITOLA 96

Výtah klesal do hlubin návrší, na kterém stál bastion U Božích muk, a Robert Langdon bojoval se sílící úzkostí. Do téhle chvíle se tolik soustředil na svůj úkol – dostat se do tajného zařízení –, že vlastně nepřemýšlel o tom, jak bude samotná cesta vypadat.

Jsem zavřený v úzké šachtě a kolem mě jsou tisíce tun kamene.

Navíc netušil, co má čekat, až se dveře výtahu otevřou. Jak jim řekla velvyslankyně, Práh zatím nebyl v provozu, a proto se domnívala, že tam na žádnou ochranku nemůžou narazit. Najisto to však vědět nemohli.

Navíc se mu na mysl vkrádalo dilema, které se vynořilo před několika minutami. Někdo připravil Gessnerovou o přístupovou kartu… a taky o palec. Ten někdo se onoho hnusného skutku dopustil samozřejmě čistě proto, aby se dostal do Prahu, ale otázka zněla, kdy se to stalo. Přišli sem ti vetřelci už před několika hodinami a stačili zase odejít, nebo jsou pořád někde tady? A jestli jsou tady… jak moc jsou nebezpeční?

Katherine v prostorném výtahu přešlápla z nohy na nohu. „Trvá to dost dlouho,“ řekla do ticha. Ten dlouhý sestup ji zjevně začínal znervózňovat.

Langdon se snažil na to moc nemyslet. „Tak telefon nás opustil,“ řekl nepřítomně, protože si všiml, že displej zčernal. Katherine si od něj přístroj vzala a hodila si ho do tašky přes rameno.

Konečně začal výtah zpomalovat. Když klouzavě, hladce zastavil, oba se vtiskli do rohu kabiny tak, aby na ně zpoza dveří nebylo vidět. A zatajili dech.

Dveře se otevřely.

Langdon a Katherine se choulili v rohu a čekali, jestli se něco neozve nebo se venku neobjeví známka pohybu, ale nic se nestalo. Langdon se opatrně naklonil a vykoukl ven.

Za dveřmi byla černočerná tma.

Kromě krátkého kuželu světla, které pronikalo z výtahu, Langdon nic neviděl. Do téhle chvíle ho nenapadlo, že pokud Práh zatím nefunguje, nemusí tu fungovat ani elektřina.

Jsme hluboko pod zemí. Bez světla. Bez oken. Klidně můžeme vystoupit do obří jeskyně.

Se srdcem bušícím čím dál silněji se po centimetrech vysunul z výtahu a nejistě vykročil ven. Než se vůbec stačil nohou dotknout podlahy, nad hlavou se mu k životu probrala řada světel a na okamžik ho oslnila. Zakryl si oči a jen doufal, že světlo automaticky aktivovala pohybová čidla, a ne tým ostrahy nebo jednotka rychlého nasazení.

Pak pomalu spustil ruku a zamžoural na výjev, který se před ním objevil.

Obraz se zaostřil a Langdon nemohl uvěřit vlastním očím.

To si děláte legraci…

Bastion U Božích muk zjevně opustili. Veškeré starobylé, organické detaily byly tytam. Svět, do kterého Langdon právě vykročil, byl elegantní, futuristický a plný špičkové techniky.

„To je neuvěřitelné,“ vydechla Katherine, která se vynořila za ním. „A hodně drahé.“

Langdona napadlo, že zařízení bude nejspíš financované z investic In-Q-Telu, mimo rozpočet pro tajné služby, mimo dohled zákonodárců.

Katherine vyšla na úzkou kovovou rampu před výtahem, rozhlížela se a žasla. „To vypadá… jako malá stanice metra.“

Jako nějaká futuristická jednokolejka, pomyslel si Langdon a přimhouřenýma očima se zadíval do betonového koryta pod nimi, kde se jediná úzkorozchodná kolej táhla do tunelu o kruhovém průřezu a mizela ve tmě. Tunel byl zjevně velice úzký a běžný vůz metra by se do něj zdaleka nevešel, ale když si Langdon všiml, jaké vozidlo po téhle koleji jezdí, uvědomil si, že tunel je široký až až.

Spíš než vagon to totiž byla dlouhá, úzká, otevřená plošina, kterou lemovaly dvě dlouhé lavice. Část vzadu byla zjevně uzpůsobená k přesunu vybavení: v tuhle chvíli na ní byla popruhy připevněná dvě kolečková křesla.

Langdon si vzpomněl, že podobný podzemní systém propojuje budovy na washingtonském Capitol Hillu. Na rozdíl od těch omšelých krabic, které jezdily ve Washingtonu, však tenhle systém působil minimalisticky, elegantně a prakticky.

„Jsem ráda, že je na tomhle konci kolejí,“ řekla Katherine a vykročila k vagonu. „To vypadá jako dobré znamení.“

Langdon okamžitě pochopil, jak to myslí. Jestli je vagon tady, znamená to, že ten, kdo sebral Brigitinu kartu, už musel Práh navštívit a zase se sem stejným způsobem vrátit. „Dobrý postřeh,“ uznal a mírně se mu ulevilo. „Navíc jsou světla na čidlo, a přitom byla vypnutá, takže to vypadá, že tu jsme sami.“

Katherine vylezla na plošinu a Langdon ji následoval. Jakmile byli nahoře, plošina se s tichým elektrickým zavrněním probrala k životu a jako by se o pár centimetrů nadzvedla.

Někdo nebo něco ví, že tu jsme, napadlo Langdona. Doufal jen, že je to tím, že vláček je plně automatizovaný, a ne že je někdo sleduje a systém osobně spustil.

„Maglev,“ řekla Katherine. „Ten máme v Kalifornii.“

Jako každý, kdo si v dětství hrával s magnety, Langdon věděl, že shodné póly magnetu se odpuzují – a že ta síla v tomhle případě stačí k tomu, aby zvedla celou plošinu a způsobila její „levitaci“ prakticky bez tření.

„Nevidím žádné ovládání,“ poznamenala Katherine. „Tak si asi prostě sedneme, ne?“

Moc možností stejně neměli, a tak se oba usadili čelem k pravé straně vozíku. Za pár vteřin se stanicí rozlehlo trojí tiché zazvonění, plošina se začala pohybovat vpřed a nabírala rychlost.

Až na to elektrické hučení byl pohyb naprosto nehlučný.

Vůz zrychloval neuvěřitelně hladce. Za pár vteřin už se zanořili do ústí tunelu a řítili se tmou v naprostém tichu, jen vzduch jim svištěl kolem uší.

Přední světla vozu ozařovala pouze kousek dráhy těsně před nimi. V té tmě jim připadalo, že zrychlují přímo hrozivě, a jen těžko se odhadovalo, kolik toho už urazili.

Náhle Katherine zalapala po dechu, popadla Langdona za ruku a ukázala do tunelu před nimi.

Langdon si toho všiml také. Po jediné koleji se tunelem blížila čelní světla – nějaký další dopravní prostředek se hnal přímo proti nim.

Nasednout do tohoto vozu byla zjevně špatná volba.

„Musí tu být nějaká záchranná brzda!“ vykřikla Katherine a začala se rozhlížet.

Langdon se zoufale otočil na druhou stranu a hledal, kam by mohli vyskočit, jenže betonové stěny je svíraly z obou stran.

Oslnivé reflektory se dál šílenou rychlostí blížily a do čelní srážky už zbývaly jen vteřiny. Langdon a Katherine se chytili za ruce a připravili se na náraz, ale v tu chvíli jejich vagon hladce přejel vlevo, blížící se vůz sebou smýkl na druhou stranu a vagony se v mírně rozšířené sekci tunelu elegantně vyhnuly. Jen okamžik poté se jejich vůz zase vrátil doprostřed a tunel se opět zúžil na jedinou kolej.

Langdon vydechl a srdce mu div nerozbilo hrudní koš. „Je tady výhybna,“ vypravil ze sebe roztřeseně. „Počítačově řízená.“

Katherine si také zhluboka, úlevně vydechla a pevně mu stiskla ruku.

Výhybna byla samozřejmě velmi praktický způsob, jak si ušetřit kopání tunelu pro dvě koleje, ale Langdon díky ní právě prožil něco, co nemělo daleko k naprosto nevyžádanému zážitku blízké smrti.

Vůz ještě asi deset vteřin zrychloval, pak začal opět zpomalovat a klouzavě zastavil na zcela identické zastávce, u liduprázdného kovového nástupiště bez jakéhokoliv označení. Když vystoupili, elektrické hučení utichlo a vagon opět o pár centimetrů klesl do klidové pozice.

„Dvouvagonový systém,“ řekla Katherine. „Což znamená, že nemáme jistotu, jestli ten, kdo sem přišel před námi, už je pryč.“

Langdon přikývl. Na každém konci je vždycky jeden vagon.

Odhadoval, že se právě nacházejí zhruba pod severním okrajem parku Folimanka, který přiléhá k nejzazšímu konci rozlehlého krytu.

U téhle plošiny nebyly výtahové dveře, nýbrž otevřený obloukový průchod. Za ním Langdon a Katherine zjistili, že jim v cestě stojí špičkově vybavené stanoviště bezpečnostní kontroly: byl tu pohyblivý pás s rentgenem, bezpečnostní rám, další biometrická čidla a dva stoly pro strážné. Nikde nebyl žádný personál.

Až bude tohle místo v provozu, bude to hotová nedobytná pevnost, uvědomil si Langdon, když obcházeli bezpečnostní rám a prošli do hlavní chodby.

Zatím nezahlédl nic, z čeho by se dalo soudit, že jde o projekt CIA. Když ale došli ke dvojitým skleněným dveřím, všiml si, že na skle je malým písmem nastříkané jediné slovo.

Tak tohle je potvrzení.

Langdon se chtěl do dveří opřít, ale otevřely se automaticky a v chodbě za nimi se okamžitě rozsvítilo. Na rozdíl od oslnivých bodových reflektorů, se kterými se setkali předtím, byla tohle spíš měkká záře. Podél stěn se táhly dva pásy tlumeného podlahového osvětlení, ubíhaly před nimi a trochu připomínaly naváděcí světla na ranveji.

Dokonale čistá podlaha z černého terazza vypadala jako pruh leštěného čediče. Stěny tu byly stříbřité – nejspíš obložené chromovými deskami – a ve světle linoucím se od podlahy se leskly. Ve vzduchu se vznášel závan čerstvé barvy, betonu a čisticích prostředků.

Langdon a Katherine svižně procházeli chodbou a mezi všemi těmi tvrdými povrchy se jejich kroky hlasitě rozléhaly. Asi po dvaceti metrech se zastavili na křižovatce, kde se doprava odpojovala boční chodba. Byla zeleně vydlážděná, byla v ní úplná tma a v té části, kam ještě dopadal odlesk světla, Langdon zahlédl jen několik kancelářských dveří.

PODPORA, stálo na jedněch.

Šestý smysl Langdonovi napovídal, že prohledávat kanceláře a dokumenty by bylo plýtvání drahocenným časem. Potřebovali jednoznačné důkazy toho, co se v Prahu děje, a to se dalo zjistit jen jediným způsobem.

Musíme se dostat do centrální části projektu.

A jako na zavolanou Langdon na jedné z černých dlaždic zahlédl dvě výrazná, přes šablonu nastříkaná slova: OPERAČNÍ ODDĚLENÍ.

Procházeli dlouhou a rovnou chodbou dál a dál a podlahové světlo se před nimi automaticky rozsvěcelo. Došli k výklenku s poněkud přehnaně velikými plechovými dveřmi, na kterých byl vyvedený povědomý symbol.

Kaduceus? Langdona překvapilo, že v zařízení CIA potkává symbol lékařství, ale byl tu a zjevně měl být dobře vidět.

Langdonovi bylo známo, že ikonograficky se tenhle symbol často zaměňuje za jiný, a nejinak tomu bylo tady. Kaduceus byl vlastně dávný znak Herma, řeckého boha cestování a obchodu. Výstižnější by tu byla Aeskulapova hůl, atribut řeckého boha lékařství – ta byla podobná, jen bez křídel a jen s jedním hadem. V roce 1902 si bohužel americký vojenský záchranný sbor nechal omylem ozdobit uniformy právě kaduceem, a tak se tímhle symbolem dodnes chybně honosí američtí lékaři a nemocnice.

„To je zvláštní,“ řekla Katherine, došla až ke dveřím a otevřela je.

Langdon prošel za ní. Za dveřmi byla řada místností, které měly zřejmě funkci malé nemocnice. Ve vyšetřovně bylo vidět špičkové diagnostické a zobrazovací zařízení. Na poličkách úzké skladovací skříňky byly vyrovnané bohaté zásoby neotevřených balení zdravotnického materiálu. Následovala lůžková část se dvěma postelemi, kolem kterých bylo víc lékařských přístrojů, než Langdon viděl na jakékoliv jednotce intenzivní péče. Tahle místnost byla poněkud strašidelně označená jako REKONVALESCENCE.

Rekonvalescence po čem?

Procházeli řadou pokojů dál a dál, až nakonec narazili na malý vysokozdvižný vozík, na jehož vidlicích spočívala masivní bedna. Katherine si k ní dřepla a přečetla si etikety, které na ní byly nalepené. „NIRS,“ řekla. „Blízká infračervená spektroskopie. Pokročilá zobrazovací technika v reálném čase.“

„V lékařském zařízení?“ Langdon si NIRS dosud spojoval s astronomií.

„Neurovědci ji používají k analýze mozkové aktivity pomocí hodnocení saturace kyslíkem.“

Katherine vstala a zatvářila se ustaraně. „Moc nerozumím tomu, proč by CIA budovala pod Folimankou tajnou nemocnici.“

Langdon myslel na totéž. Vykročil k dvoukřídlým lítačkám a opatrně je pootevřel. Za nimi byla tma. Pootevřel je víc, a tentokrát světla ožila a oslnivě se rozzářila.

Když dveřmi prošel, ocitl se v chirurgické umývárně. V protější stěně bylo skleněné okno, kterým bylo vidět do přilehlé místnosti – zářivě bílého operačního sálu. A tady, nad lesklým a hladkým operačním stolem, bylo zavěšené zařízení, které se nepodobalo ničemu, co kdy Langdon viděl.

„Nevím, co to je za přístroj,“ zašeptal, když se za ním objevila Katherine, „ale vypadá to děsivě.“

KAPITOLA 97

Auta na ucpané Evropské se ploužila krokem a Finch odhadoval, že mu to do velvyslanecké rezidence bude trvat ještě aspoň půl hodiny. Doufal, že se Nagelová postará, aby měli Langdon a Solomonová co největší pohodlí.

Nabídněte jim odpolední koktejl, pobízel ji v duchu. Nebo radši dva.

Nagelová v Praze sloužila CIA velice dobře. I když cítila jistou hořkost nad tím, jakým způsobem ji sem dosadili, vždycky vykonávala Finchovy pokyny velice zodpovědně, a když bylo potřeba zapojit diplomatické schopnosti, vždycky to udělala. Byla ovšem pravda, že pokud šlo o jeho příkaz, ať se Michael Harris sblíží se Sašou Vesnou, stavěla se na zadní.

„Proč chcete sledovat Sašu?“ zajímala se. „Myslíte, že to je špionka?“

„Není to špionka,“ ujistil ji Finch podle pravdy. „A není ani nebezpečná.“

Saša Vesna je mnohem cennější než nějaká špionka.

Saša Vesna je investice… je to rozdělaná práce… je to materiál CIA, a ani o tom neví.

„Zkrátka je potřeba na ni dohlížet – čistě preventivně,“ vysvětloval.

A ona si vůbec nic neuvědomuje…

Finchův telefon zacvrlikal na znamení toho, že mu přišla zpráva na Signal. Předpokládal, že to bude Housemoreová s hlášením z bastionu. Když se ale podíval na jméno volajícího, prudce se napřímil. Na lince byl jeho šéf.

„Ano, Gregu?“ ozval se klidně a přeskočil veškeré formality, které obvykle lidé při hovoru s ředitelem CIA dodržovali. „To je ale překvapení!“

„Nebude moc příjemné,“ obořil se na něj Judd, který na společenské klábosení zjevně neměl náladu. „Jde o Nagelovou. Ví, že jste to na ni s těmi dokumenty tenkrát ušil.“

„To ví už dlouho. Stejně jako vy.“

„To je úplně jedno. Ten způsob, jakým jste ji získal, mi pořád ještě připadá nehorázný.“

Nehorázný? Opravdu? Na takovou bohorovnou nadutost neměl Finch náladu. Ředitel Finche na dohled nad pražským projektem najal z jediného důvodu – bylo o něm známo, že kvůli vítězství ve válce je schopný udělat naprosto cokoliv, třeba i obejít zákon.

„Vynechal jsem vás z toho schválně, Gregu,“ řekl Finch. „Pro vaše vlastní bezpečí. Aby vás nikdo nemohl hnát k zodpovědnosti.“ Není zač.

„Toho si cením, ale k Nagelové to rozhodně není fér.“

„Že by si zasloužila ještě něco lepšího než velvyslanecké místečko? Teď je z ní diplomatka ve službách Spojených států! A v Praze nám slouží mimořádně dobře. Výhodné pro obě strany.“

„Možná ne tak výhodné, jak si asi malujete. Vyhrožuje, že zveřejní všechno, co o projektu ví.“

Finch si byl jistý, že se přeslechl. „Co to říkáte?“

„Slyšel jste dobře.“

„Hrozí, že všechno zveřejní… to je nesmysl.“

„Je příšerně nakrknutá. A klade si podmínky.“

„Ale… ona nic neví!“

„Tvrdí, že má detailní důkazy. Poslala mi do Langley nějaké video. Zrovna tam jedu, za chvilku se na něj podívám.“

„Jaké zase video?“ vyjel na něj Finch. „Nagelová je příliš chytrá na to, aby agenturu jen tak naštvala. Nemám tušení, na co si to hraje – ale blufuje.“

„Pracoval jsem s ní celá léta,“ namítl Judd. „Byla to nejvyšší právní poradkyně CIA, hergot. Nagelová neblufuje.“

Finch ucítil, jak se mu nepříjemně sevřel žaludek. Že by na mě velvyslankyně ušila boudu? „A jaké že má požadavky?“

„Ještě je neřekla.“

Finch zauvažoval, jestli to je pravda.

„Za chvilku s ní mám zase mluvit,“ řekl Judd. „Ale jestli potřebujete udělat nějaká bezpečnostní opatření, udělejte je okamžitě. Asi vám nemusím připomínat, jaká by byla katastrofa, kdyby se měly detaily o tomhle projektu dostat na veřejnost.“

„Vyřizuju to osobně. Zrovna jsem přiletěl do Prahy –“ Finch sebou trhl. Uvědomil si, že toho právě prozradil až moc.

Judd se obezřetně odmlčel. „Jestli jste v Praze, tak jste asi věděl, že se schyluje k problému.“

Kromě jiného se ztratila Gessnerová. „Ano, včera v noci byly nějaké drobné náznaky, ale všechno je pod kontrolou. Přijel jsem, jen abych to definitivně dořešil.“

„Tak to bych vám radil. Nechci začít litovat, že jsem vám tu věc dal plně na starost – tohle je jedna z nejdůležitějších akcí, do kterých se náš úřad kdy pustil.“

„Vybral jste si mě, protože jste si vědom, čeho jsem schopen.“

„Ano… a když už na to narážíte,“ řekl ředitel, „chci vás varovat. Jestli se Heide Nagelové něco stane, a tím myslím cokoliv, postarám se, abyste si to odskákal. Za všechno.“

„Já nejsem váš nepřítel,“ ohradil se Finch. „Jsem na vaší straně.“

„Dejte si pozor,“ varoval ho Judd. „Radši mě moc nepokoušejte.“

Pak linka zmlkla, auto dál mířilo směrem do pražského centra a Finch ohromeně mlčel.

Nakonec vzteky bez sebe zavolal velvyslankyni Nagelové.

Ani to nezazvonilo a hovor rovnou spadl do schránky.

Ona si vypnula telefon?

Celý nervózní opět zavolal Housemoreové do bastionu a její telefon naštěstí vyzvánět začal. Jenže po osmém zazvonění se i tady ozvala hlasová schránka. Co se to děje? Terénní důstojnice Housemoreová normálně Finchovi brala v jakoukoliv denní i noční dobu hovory po prvním zazvonění. Zkusil to ještě jednou. Nic.

Finch si zasunul telefon zpátky do kapsy, dlouze se zadíval k rýsujícímu se panoramatu a zamyslel se.

Pak se rozhodl.

„Změna plánu,“ oslovil řidiče. „Do rezidence nejedeme. Vezměte mě k bastionu U Božích muk.“

KAPITOLA 98

Stroj, který vévodil podzemnímu operačnímu sálu, vypadal jako futuristické mučicí zařízení. Ze stropu nad operačním stolem vyčnívaly z úhledně rozčleněného klubka kabelů a drátů čtyři kloubové robotické paže s prsty připomínajícími klepeta. Mechanické pařáty jako kdyby se chystaly zaútočit na každého nešťastníka, který by se na stole ocitl.

Langdonovi na tomhle zařízení nepřipadaly nejděsivější robotické paže, ale kurtovací systém na stole. Viselo z něj asi deset silných popruhů ze suchého zipu, které zjevně měly sloužit k připoutání paží, nohou a hrudi tak, aby se pacient nemohl ani trochu hýbat. A nad jedním koncem lůžka se ještě navíc klenul do půlkruhu vytvarovaný kovový pás, ze kterého v různých úhlech trčelo pět kovových tyčí – fixační rám na hlavu. Langdon se otřásl. Nedokázal si vůbec představit, jaká to musí být hrůza, když je tu člověk připoutaný, nemůže hýbat ani hlavou a nad obličejem se mu vznáší tohle mechanické monstrum.

Klaustrofobie na steroidech.

„To je neuvěřitelné…“ vydechla Katherine. „Oni tu mají robota na operace mozku. Možná se pamatuješ, že první takovýhle přístroj se jmenoval Da Vinci.“

Langdon si vzpomněl, že kdysi něco takového ve zprávách zachytil.

Katherine došla k fixačnímu rámu a zkoumala ty dlouhé šrouby, které trčely ven. „Tohle mi připomíná tu moji noční můru.“

Ostnatá koruna, pomyslel si Langdon a najednou ten předmět spatřil v novém světle.

„Tamhle je kontrolní místnost,“ ukázala Katherine, došla k prosklené stěně a nahlédla do vedlejšího prostoru.

Langdon udělal totéž a uviděl tři ergonomická křesla a před nimi konzole s monitorem pro stereoskopické 3D zobrazování. Vedle nich bylo dokonale vyrovnané náčiní z naleštěné nerezové oceli – myš, tužka, stylus, multimediální ovladač, konzole a joystick. Na vozíku s nápisem HOLOGRAPHIC KINETIC ležely trackovací rukavice.

„Já žasnu,“ řekla Katherine. „Věděla jsem, že robotická chirurgie pokročila, ale tenhle přístroj je mnohem pokročilejší než cokoliv, o čem jsem byť jenom slyšela.“

Langdona napadlo, jestli ho náhodou nevyvinula Gessnerová. Další lukrativní patent. „Takže takhle implantovala ty svoje čipy proti epilepsii?“

„Panebože, to ani náhodou,“ řekla Katherine. „Umístit RLS čip je jednoduché – technicky vzato to ani není operace mozku. Dává se do prohlubně v lebce zhruba o velikosti bříška palce, žádný kontakt s mozkem tam není.“ Vrátila se zpátky k přístroji umístěnému na stropě a zase ho začala zkoumat z různých stran. „Ne… tohle je úplně jiná liga. Tady se pracuje hluboko v mozku – dají se tím odstraňovat komplikované nádory, katetrizovat aneuryzmata nebo třeba… odebírat vzorky jemných tkání kvůli analýze.“ Katherine se na něj otočila. „Říkal jsi, že Saša Vesna měla na hlavě jizvy. Byly výrazné?“

Langdon si vzpomněl, jak Saše během záchvatu držel hlavu, a přikývl. „Většinou je měla schované pod vlasy, ale ano. V tu chvíli jsem si myslel, že je to po zranění, jenže pak se zmínila, že Gessnerová při implantaci toho čipu měla drobné problémy: operace byla úspěšná, ale trochu invazivnější, než bylo v plánu.“

„Trochu?“ Katherine střelila pohledem na chirurgického robota. „Tenhle přístroj není úplně nový: někdo už ho použil a nerada to říkám, ale Saša by byla dokonalý pokusný králík. Je naivní, nemá rodinu a těžko bude zpochybňovat následné procedury, když jí je doporučuje slavná lékařka, která jí zachránila život, a navíc jí teď platí za práci.“

Pro Langdona to byla naprosto hanebná představa, ale přiměl se soustředit na to, co potřebovali řešit v tuhle chvíli. „Vidíš tu něco, co by mělo nějakou spojitost s tvojí knihou?“

Zavrtěla hlavou. „Zatím ne. A taky tu není nic zásadního, co bychom mohli vzít s sebou jako důkaz toho, co se tady děje. Můžu ti stoprocentně říct jen to, že se tu tajně provádějí velice pokročilé operace mozku.“

Ostrov doktora Moreaua, pomyslel si Langdon. Představa, že CIA v podzemní laboratoři na cizím území provádí tajné neurochirurgické zákroky, ho dost zneklidnila. „Tak hledáme dál.“

Rychle propátrali lékařské křídlo, vrátili se do černě vydlážděné chodby a pokračovali do nitra Prahu.

Došli k dalšímu výklenku, ve kterém byly také dveře, tentokrát ale pokryté silnou vrstvou akustické pěny.

„Imerzivní technologie,“ četla Katherine z cedulky vedle dveří. „Tak tady by se něco najít dalo.“

Langdon, který netušil, co má čekat, následoval Katherine do místnosti, jejíž stěny, strop i podlaha byly zřejmě zakryté černým kobercem. Jediné světlo tu zajišťovaly tlumené reflektory v podlahových lištách, které se při jejich vstupu rozsvítily.

Uprostřed místnosti stála řada osmi nezvykle hlubokých sklápěcích křesel vybavených bezpečnostními pásy přes ramena. Pod každým křeslem byl složitý systém hydraulických pák a ventilů. „Kardanovy závěsy,“ Langdon řekl. „Ta křesla se mají hýbat.“

Katherine přikývla a vykročila ke křeslům. „Imerzivní technologie jsou v podstatě pokročilá virtuální realita. Tahle křesla se pohybují synchronizovaně s obrazem a zvukem, které se přenášejí sem.“ Zvedla z jedné sedačky jakousi futuristickou neprůhlednou helmu. „Širokospektrální panoramatické displeje. Tohle je mimořádně pokročilá virtuální realita, Roberte.“

Virtuální realita? Co by s ní tady dělali?

Katherine zamířila k počítačové pracovní stanici na konci místnosti. „Tahle virtuální realita potřebuje k provozu ohromnou spoustu dat, takže ji určitě ovládají z nějakého většího systému… jako je třeba tamhleten.“ Ukázala za velké okno, za kterým stály řady počítačů. „Ale myslím, že tady z toho terminálu je přístup ke všemu.“ Posadila se a zapnula počítač.

Langdon došel až k ní a spolu čekali, až terminál naběhne. „Nezmiňovala ses o virtuální realitě ve svém rukopisu?“

Katherine k němu vzhlédla a přikývla. „Párkrát ano, ale jenom okrajově. Jednou jsem se na technice v Princetonu jako subjekt zúčastnila experimentu s virtuální realitou v rámci jejich výzkumu anomálií – jmenoval se PEAR –, a vlastně právě díky tomu jsem se pak rozhodla studovat nelokální vědomí. Takže jsem o tom psala.“

„Vážně? To by mohlo být důležité!“

„V principu možná ano,“ řekla a zatvářila se skepticky. „Ale…“

„Pověz mi o tom,“ přerušil ji Langdon.

„No… jak asi víš, cílem virtuální reality v zásadě je přimět mozek, aby uvěřil iluzi. Čím víc virtuálních vstupů – zrakových, pohybových, zvukových – mu poskytneš, tím pravděpodobněji mozek přesvědčíš, aby začal nějakou virtuální situaci považovat za opravdovou. A tomu stavu, kdy téhle iluzi začneš věřit, se v psychologii říká ,prezence‘.“

„Kdysi jsem zkoušel nějaký virtuální horolezecký simulátor,“ vzpomínal Langdon. „Byl jsem úplně ochrnutý hrůzou.“

„Přesně tak. Tvoje mysl zkrátka uvěřila, že tvoje tělo je někde na skále, a tudíž v nebezpečí. Iluze se pro tebe dočasně stala skutečností. Já jsem během toho experimentu na Princetonu taky zažila prezenci, i když… ta zkušenost byla trochu jiná. Vlastně mě dost proměnila.“

„Co se stalo?“

Vzhlédla od počítače a usmála se. „Jednoduše řečeno… jsem prožila svoje vlastní vědomí – a bylo nelokální.“

***

Na svoje první a tak magické setkání s „odpoutáním od sebe samé“ Katherine nikdy nezapomněla. Ta zkušenost jí změnila život a utvrdila ji v tom, že právě vědomí je oblast, které se chce vědecky věnovat.

Pokus začal tím, že ji její princetonský profesor požádal, ať zůstane sama v prázdné místnosti. Přes interkom jí dal pokyn, ať si nasadí brýle pro virtuální realitu. Poslechla, a v tu chvíli se ocitla na rozkvetlé louce s pár stromy. Dokonalá idyla… až na jednu nečekanou okolnost.

Už nebyla sama.

Jen asi půl metru od ní stála její dokonalá dvojnice. Klidně se na ni usmívala a dívala se jí přímo do očí. Katherine samozřejmě věděla, že tohle její druhé já je jen projekce, ale když se na něj zahleděla, stejně to byl zvláštní pocit. Stála na té louce aspoň minutu tváří v tvář sama sobě.

Pak ji profesorův hlas z reproduktoru instruoval, ať položí své nehmotné dvojnici ruku na rameno. Katherine to zmátlo. „Vždyť přece není skutečná.“

Nejistě zvedla ruku a zlehka ji položila na rameno druhé postavy. Byla si předem jistá, že sáhne do prázdna, takže ji dost vyděsilo, když její dlaň spočinula na skutečném, hmotném rameni. A další šok přišel, když v tu chvíli ucítila tíhu své dlaně na vlastním rameni.

Ten vjem ji dokonale vyvedl z míry a její mozek se najednou sám sebe ptal:

Které z těch těl je doopravdy moje?

Pohled na její ruku spočívající na tom druhém rameni v kombinaci s vjemem ruky na svém skutečném rameni smyslově úplně stačil, aby Katherine začala vnímat druhé tělo jako své vlastní. Na několik tajuplných vteřin jako by její vědomí viselo kdesi mimo ni. Byla pozorovatelkou, stala se z ní odtělesněná mysl, která se dívala na své vlastní fyzické tělo… podobně jako se nad svým tělem vznáší pacient v klinické smrti.

V tu chvíli ji naplnil blažený pocit, že její vědomí je svobodné, že ke své existenci nepotřebuje žádnou fyzickou podobu. A i když své skutečné já přemístila zase zpět, příjemný pocit „odpoutanosti“ jí vydržel ještě celé dny.

Katherine se brzy dozvěděla, že tahle iluze s překvapivě silným účinkem se vytvoří velice snadno. Když si nasadila brýle a postavila se na určenou pozici, do místnosti nenápadně vklouzla laborantka a postavila se přímo před ni. A jakmile Katherine vztáhla ruku, aby sáhla na svou „nehmotnou dvojnici“, nevědomky položila dlaň na rameno laborantce, a ta zároveň položila svoji dlaň na rameno jí. V tu chvíli se Katherinin prožitek vlastního já nechal přemluvit, aby opustil její fyzické tělo.

Samozřejmě to nebyl autentický mimotělní prožitek, ale ten pocit byl tak poklidný, konejšivý a propojený s nehmotným světem, že napomohl její další pracovní fascinaci potenciální nelokálností vědomí.

Katherine skončila se vzpomínáním právě ve chvíli, kdy na počítači naskočila uvítací obrazovka.

„Chce to heslo,“ řekla Katherine. „Toho jsem se bála. Ale když nebudu vědět, jaké simulace tu dělají, nemám šanci odhadnout, jestli má tahle laboratoř s mojí knížkou něco společného.“

Langdon se posadil na kovovou židli u pracovního stolu a zkusil zadat pár náhodných tipů. Nic nezabralo. Nakonec zavrtěl hlavou a zase vstal. „Třeba tu provádějí simulace mimotělních zážitků. To by přece mohlo nějak souviset s epilepsií, Sašou a vzdáleným viděním…“

„To je fakt, ale…“ Katherine si pozorně prohlížela přilby a křesla na závěsech. „Cítím v kostech, že tady se odehrává něco jiného.“

Pohledem zalétla k prosklené stěně a počítačové místnosti za ní. Došla k oknu a zkusila otevřít plechové dveře vedle něj, ale byly zamčené. S obličejem těsně u okna Katherine zkoumala prostor za sklem: zahlédla vysokou věž z počítačů, několik krabic různých elektronických součástek a nakonec prosklenou skříňku plnou různobarevných lahviček.

Vtom prudce ucouvla. „Co to má proboha být?“

Langdon k ní přešel. „Co se děje?“

„Tamhleto…“ Ukázala na osm předmětů vyrovnaných vzadu u stěny. „Ty nemají v laboratoři pro virtuální realitu vůbec co dělat.“

Langdon skrz sklo mžoural na osm pojízdných ocelových stojanů na infuze.

„Kapačky,“ vyhrkla rozrušeně Katherine. „A lednička plná medikamentů! Tohle zařízení kombinuje virtuální realitu s nitrožilně podávanými léky.“

„No dobře… a na tom je něco divného?“

„Ano! Dvojí stimulace takového typu může těžce poškodit mozek. Nadměrné vystavení takovým podnětům může dokonce fyziologii mozku doslova změnit…“

„Změnit? Jak?“

„Záleží na tom, jaké drogy tady podávají,“ řekla Katherine a mhouřila oči, aby rozluštila etikety na lahvičkách, ale marně. „Roberte, já bych se potřebovala dostat vedle a zjistit, jaké látky konkrétně používají. Třeba bychom z toho mohli vyvodit, o co se tady snaží…“

Langdon ji chvilku pozoroval a pak přikývl. „Tak jo. Když mi kousek uhneš…“ Přešel ke stolu, vrátil se s těžkou kovovou židlí a pohledem si měřil okno.

„Počkej, to chceš –“

„Už tak jsme v tom až po uši,“ řekl. „Jedno rozbité okno na tom nic nezmění.“

Vzápětí se natočil a rozmáchl se židlí, jako kdyby házel kladivem. Pustil ji, letící židle vrazila do okna a sklo prasklo.

Katherine vyděšeně čekala, že se ozve alarm nebo že uslyší známky pohybu, ale Práh dál tonul v přízračném tichu.

Langdon došel k oknu, loktem vyrazil kus rozbitého skla, opatrně sáhl na druhou stranu, nahmatal kliku a dveře otevřel zevnitř.

„Není to moc elegantní, zato je to účinné,“ řekl s úsměvem. „Až po vás, paní doktorko.“

KAPITOLA 99

„Jak to šlo s inkvizicí?“ zeptal se Faukman, když se Alex Conan zase objevil u něj v kanceláři. Technik měl na hlavě ještě větší vrabčí hnízdo a Faukmanovi připadalo, že od chvíle, kdy se včera večer objevil v jeho dveřích, viditelně zestárl.

„Jsem v pohodě,“ odpověděl zjevně vyčerpaný Alex. „Šéfová ví, že to není moje chyba, ale bude si chtít promluvit i s vámi. Řekl jsem jí, že už jste to pro dnešek zabalil.“

„Díky.“

„Nějaké zprávy od Roberta Langdona?“

„Naštěstí ano. Přišel e-mail. Oba jsou v pořádku.“

Alexe to překvapilo. „On nevolal?“

Faukman zavrtěl hlavou. Aspoň zatím ne.

„A co ten seznam investic In-Q-Telu? Našel jste nějakou spojitost s prací doktorky Solomonové?“

„Ne. Chatbot mi vyhazuje blbosti. Fanda AI se ze mě rozhodně nestane.“

„Možná pro vás něco mám,“ řekl Alex a otevřel notebook, který nesl. „Došlo mi, že AI třeba nenajde žádné shody v tom, co doktorka Solomonová napsala, ale to neznamená, že o něčem nemohla mluvit – tím myslím nějaký audiovizuální obsah. Tak jsem vyhledávání přizpůsobil a zjistil jsem, že jak In-Q-Tel, tak doktorka Solomonová jeví dost zásadní zájem o vědu… o fraktálech.“

Faukman o fraktálech věděl jen to, že často vypadají jako spirálovité obrazce, které se skládají z donekonečna se opakujících vzorů.

„Během posledních tří let,“ pokračoval Alex a už vytahoval telefon, „Q mohutně investovala do fraktálových technologií, no a Katherine…“ Pustil video a přidržel displej tak, aby na něj Faukman viděl.

Na telefonu se objevila Katherine, která seděla na pódiu spolu s několika dalšími účastníky diskuze, a za nimi na stěně bylo vidět logo IONS. „To je zajímavá otázka,“ říkala právě Katherine komusi z publika. „V knize o lidském vědomí, kterou právě píšu, čirou náhodou o tématu fraktálů pojednávám hodně do hloubky.“

Faukman nastražil uši.

„Jak jistě víte,“ pokračovala Katherine, „fraktály mají jednu úžasnou vlastnost: když si jakýkoliv jejich úsek zvětšíme, zjistíme, že to je přesná, jen zmenšená kopie celku – že to je nekonečné, stále se zmenšující opakování sobě podobných částí. Jinými slovy každý jejich bod obsahuje všechno ostatní. Neexistuje tu nic individuálního – jen celek. Stále víc fyziků dnes věří, že náš vesmír je fraktálově uspořádaný, což by znamenalo, že každá osoba v tomhle sále obsahuje všechny ostatní osoby a že nás od sebe nic nedělí. Že jsme jedno vědomí. Uznávám, že se to těžko představuje, ale když se podíváte na Kochovu vločku nebo Mengerovu houbu, nebo ještě lépe když si přečtete Holografický vesmír –“

„To je asi tak to hlavní,“ řekl Alex a zastavil video.

Faukmana to moc nepřesvědčilo. „Alexi, silně pochybuju, že by zájem CIA o fraktály měl něco společného se vzájemnou propojeností lidstva a vesmíru.“

„Souhlas. Ale fraktály hrají zásadní roli v kódovacích schématech, topologii sítí, vizualizaci dat a vůbec v různých technologiích, co souvisejí s národní bezpečností. Katherine řekla, že se ve své knize fraktálům věnuje do hloubky, takže si myslím, že možná objevila něco, co nějakým způsobem kompromituje některou investici In-Q-Telu. Stálo by za to se na to mrknout.“

„To máš pravdu,“ souhlasil Faukman. „Tak já se v tom pohrabu. Díky moc.“

„Jestli na něco narazíte, dejte vědět. Já zase musím běžet.“

Technik se vrátil k výslechu a Faukman k počítači.

Venku pršelo čím dál víc.

KAPITOLA 100

Tohle je úplná psychedelická lékárna…

Katherine oněmělá úžasem zírala do ledničky na tu ohromující zásobu silných drog. Všimla si lahviček s diethylamidem, psilocybinem a DMT, což jsou účinné složky LSD, lysohlávek a ayahuasky. Dokonce zahlédla nádobky s extraktem ze šalvěje divotvorné a s MDMA – obojí bylo v téhle podobě ilegální.

Výskyt těchto drog v laboratoři virtuální reality mohl znamenat jen jediné. Práh podává lidem drogy v kombinaci s nejmodernějšími imerzivními prožitky virtuální reality.

Z hlediska medicíny podléhala dvojitá stimulace drogami a virtuální realitou přísné regulaci, protože výsledky ještě nebyly dobře probádané. V mnoha případech byla tahle kombinovaná stimulace tak silná, že rychle a nepředvídatelně měnila mozkovou strukturu. Neurovědci už začínali pozorovat povážlivé strukturální změny v mozcích mladých lidí, kteří kombinují počítačové hry se syntetickými drogami.

Dnešní generace hledačů vzrušení si ráda nasazovala brýle pro virtuální realitu a trávila hodiny kouřením marihuany, zatímco plula virtuálním vesmírem, šňupala kokain na virtuální horské dráze nebo se dívala na virtuální porno a pomocí nejrůznějších stimulantů, které rozvolňují pojem o čase, balancovala na hraně orgasmu. Tyto zkušenosti byly vysoce návykové, a tak početná oficiální varování k ničemu nevedla.

Lidé nechtějí slyšet, jak je to nebezpečné…

Loni Katherine publikum vypískalo, když se sálu plnému fandů počítačových her snažila vysvětlit, že dlouhodobé hraní hyperrealistických stříleček nahlížených z perspektivy střelce nejen prokazatelně ovlivňuje naši vnímavost k explicitnímu násilí, ale dokonce přetváří mozkovou strukturu a tlumí běžné spouštěče empatie.

Pískot ještě zesílil, když divákům sdělila, že podle nejnovějších studií nezřízená konzumace online porna fyzicky proměňuje mysl konzumenta – „v podstatě je to něco jako mozol na libidu“ – a snižuje citlivost na skutečný sex. Výsledkem je, že zejména mladí lidé se dokážou vzrušit, pouze když mají k dispozici ohromná kvanta mimořádně rozmanitých podnětů.

Langdon stál vedle ní a prohlížel si lahvičky a nádobky v lednici. „K čemu to všechno je?“

„K čemu je tu mají konkrétně, to si moc nejsem jistá, ale s některými z těch látek opravdu není legrace – jsou to silné halucinogeny.“ Rozhlédla se a usilovně přemýšlela. „Kdybych měla hádat, tak bych řekla, že tahle místnost byla postavená za jediným účelem: k přetváření lidského mozku.“

„Cože? K přetváření?“

Kývla. „Říká se tomu neuroplasticita. Náš mozek se dokáže fyzicky měnit, aby se přizpůsobil novému prostředí. Vytváří nová nervová spojení, aby zpracoval nové zkušenosti. A když se podobné drogy kombinují se simulacemi ve virtuální realitě, jsou výsledné zážitky mimořádně intenzivní – exponenciálně živější než to, co se odehrává v reálném světě: je to ten typ prožitků, který může při opakování začít doslova přebudovávat mozkovou neuronovou síť, a to neuvěřitelně rychle.“

„Přebudovávat… ale k čemu by to bylo?“

A to je právě ta otázka, pomyslela si.

Katherine věděla, že guru, který se celý život věnuje meditaci, má anatomicky jedinečný mozek – že léta meditace ho postupně přetvořila tak, aby mohl dosáhnout stavu hlubokého klidu, kdykoliv chce. V zásadě se tenhle klid stal pro jeho mozek novým normálem.

„Napadá mě, Roberte, že kdyby tady v Prahu u pokusných osob opakovaně uměle navozovali mimotělní zážitky, ještě posílené psychedeliky, mohl by se jejich mozek začít přetvářet tak, aby byl tenhle stav odpojenosti… normálnější. Jinými slovy může jít o proces, který se snaží naučit vědomí… aby mu bylo lépe mimo tělo.“

Její slova zůstala v tichu podzemního prostoru dlouho viset.

„Nelokální vědomí…“ řekl Langdon konečně. „To by se k tvému textu vztahovalo rozhodně.“

„To každopádně.“ Nemluvě o Hvězdné bráně, pomyslela si. „A nerada to říkám, ale Saša by pro takovýhle přepis mozku byla ideální kandidátka. Jako epileptička už má mozek pro mimotělní zážitky vlastně tak trochu přednastavený. Použít pro experimenty právě ji by bylo něco jako zkratka.“

„Ale mně se Saša o ničem takovém nezmínila.“

„Možná si to nepamatuje, možná si to ani neuvědomuje…“ řekla Katherine, ukázala na lednici a hlas jí zakolísal. „Vidíš to? Rohypnol.“

„Ta znásilňovací droga?“

Přikývla. „Silně potlačuje funkci paměti a způsobuje anterográdní amnézii – subjekt funguje, ale je pro něj hodně těžké vzpomenout si, co se dělo.“

Langdon vypadal vyděšeně. „Saša mi říkala, že má problémy s pamětí. Myslí si ale, že souvisejí s epilepsií.“

„To je klidně možné,“ odpověděla Katherine. „Ale jestli Saše pravidelně někdo podává rohypnol, bude mít paměť vážně poškozenou… možná si ani nebude pamatovat, že tady kdy byla.“

„Třeba právě proto byly v tom vagonu ty invalidní vozíky. Že by takhle Sašu převáželi sem a tam?“

„To je klidně možné,“ přisvědčila Katherine. „A taky jsem si vzpomněla na toho druhého epileptika, o kterém jsi mluvil – o tom člověku, kterého Brigita vytáhla ze stejného ústavu. Saše Brigita sice nejspíš řekla, že se vrátil domů, ale tyhle drogy jsou strašně nebezpečné… Mohlo se tu stát cokoliv. Mohl zešílet, mohl zemřít – kdo ví? Když si pro podobné účely najdeš osamělého pacienta státní instituce, má to mimo jiné i tu výhodu, že když zmizí, vlastně ho nikdo doopravdy nepostrádá.“

Langdon už mířil ke dveřím. „Začíná to dávat smysl,“ řekl, „a jestli jsme měli pravdu… a jestli se nám povede najít důkaz, že CIA experimentuje na nevinných pokusných osobách bez jejich vědomí…“

Bude to znamenat, že hra končí, uvědomila si Katherine a představila si to pobouření veřejnosti, kdyby se ukázalo, že to je pravda.

***

Vrátili se na chodbu a Langdon se dychtivě pustil dál do hlubin Prahu.

Hlavní chodba odbočovala ostře doprava a doleva se od ní odpojovaly dvě užší chodby. Tohle místo se měnilo v labyrint.

Je to zkrátka bunkr z dob studené války, a tak je náležitě spletitý… Jak daleko se asi táhne?

Bylo mu jasné, že jestli se odsud budou chtít zase vymotat, budou si muset dávat velký pozor.

Na rohu odbočili vpravo po hlavní chodbě. Jakmile vykročili do tmavého prostoru, opět se okamžitě rozsvítila podlahová světla.

Netrvalo dlouho a chodbu zahradily dvoukřídlé dveře. Langdona uklidnilo, že jsou oválné průzory temné, což znamenalo, že v prostoru za nimi se nesvítí.

Jsme tu pořád ještě sami… tedy aspoň v téhle části.

Opřeli se do dveří, zase prošli do tmy, podlahová světla zase ožila a odhalila další kus chodby. Tady bylo ale něco jinak: bylo tu o dobrých deset stupňů chladněji a bylo to tu lehce cítit uhlím, trochu jako někde v muzeu. Silná filtrace.

Kromě toho si Langdon všiml, že jsou ve slepé uličce. Asi v polovině chodby se nacházel už jen jediný výklenek vlevo, který vypadal jako vstup do další řady místností.

Langdon si uvědomil, že pokud to, co potřebují, nenajdou tady, budou muset zkoušet z hlavní chodby odbočovat do vedlejších prostor. A on se tu navzdory své eidetické paměti už trochu začínal ztrácet.

Šli dál a Langdon zkoušel odhadnout, kde přesně pod parkem Folimanka teď asi jsou. Zahleděl se na slepou zeď na konci chodby a přemýšlel, jestli náhodou na druhé straně právě veřejnou částí bunkru neprochází skupina návštěvníků, kteří nemají ani tušení o hrozivém labyrintu těsně vedle.

Zabočili do toho osamělého výklenku a prudce se zastavili. Před sebou uviděli předimenzované skleněné otočné dveře s mohutným gumovým těsněním, které tu mělo zachovávat kvalitu vzduchu. Celé to vypadalo jako další dveře do laboratoře, ale v prostoru za nimi byla tma jako v pytli.

„VV,“ přečetla Katherine nápis nade dveřmi. „To zní slibně.“

„Vážně?“ zeptal se Langdon. Evokovalo mu to jedině školní léta a zkratku pro výtvarnou výchovu.

„Výzkum a vývoj,“ řekla a snažila se dohlédnout za tmavé sklo. „Což může být přesně to, co hledáme.“

KAPITOLA 101

Ředitel CIA se v manželčině Jeepu Grand Cherokee hnal po Georgetown Pike k sídlu CIA v Langley. Jeho osobní řidič v tuhle ranní hodinu ještě nebyl ve službě a Judd neměl čas čekat. I když mu Finchovy metody byly odporné, povinnost k vlasti pro něj byla na prvním místě… a většina Američanů vůbec netušila, co jejich vlasti hrozí.

Amerika a její spojenci čelí útoku. Permanentnímu.

V posledních letech stačily jejich nepřátelům jen ty nejzákladnější nástroje sociálních sítí, aby dokázali ovlivnit uvažování a rozhodování milionů lidí. Jeho úřad registroval měřitelné cizí ovlivňování voleb, spotřebitelského chování, ekonomických rozhodnutí i politických trendů. Tyhle útoky ale bledly v porovnání s bouří, ke které se schylovalo.

Vynořilo se nové bojiště a žádá si nové druhy zbraní.

O ovládnutí nového bitevního pole Američané soupeřili s Rusy i Číňany a vítězství v tomto závodě bylo primárním úkolem Gregoryho Judda celých dvaadvacet let, po která působil na nejvyšších pozicích CIA. Práh a ta převratná technologie, která se v něm vyvíjela, mu měly co nevidět poskytnout náskok.

Když se teď řítil k Langley, přemítal, co mu asi velvyslankyně Nagelová poslala na jeho zabezpečený server za výbušný materiál, jestli se domnívá, že jím může držet celou CIA jako rukojmí.

Blufuje? Pochyboval. Přehání? Na to byla Nagelová moc chytrá.

Napadlo ho jedině, že nějakým způsobem přišla na to, co se děje uvnitř Prahu. A pokud to tak opravdu je, Judd bude muset nasadit veškeré svoje síly, aby ji umlčel. Kdyby Nagelová zveřejnila tenhle druh citlivých informací, mělo by to strašlivý – a celosvětový – dopad.

Závody v psychickém zbrojení by se přes noc vymkly z rukou.

***

Hluboko pod parkem Folimanka seděl Golem zády k těžkým kovovým dveřím a popadal dech.

Další záchvat riskovat nemůžu.

Musím odsud utéct živý… musím vysvobodit Sašu.

Když mu tep trochu zpomalil, opatrně vstal a pevně uchopil silné otočné kolo zasazené do dveří. Deset vteřin počkal, než se mu úplně přestane motat hlava. Pak několikrát ze všech sil zabral za kolo a otáčel jím, dokud neuslyšel, že se uvnitř odsunula těžká závora. Opřel se do masivních ocelových dveří a ty se otevřely dovnitř. Ze tmy za nimi se kolem něj prohnal poryv ledového větru a rozevlál mu cípy pláště. Golem sklonil hlavu a prošel do jindy vzduchotěsně uzavřeného prostoru. Světla se rozsvítila a on za sebou dveře zase s námahou zavřel.

Vítr okamžitě utichl.

V opevněném sklepení, ve kterém se právě nacházel, bylo mrazivo, ale Golem věděl, že nejde o klimatizaci. To se sem vkrádala pražská zima. Ve stropě zel přes dva metry široký kruhový otvor. Bylo to ústí vertikálního ocelového potrubí, které stoupalo zemí o několik poschodí výš a končilo přímo v parku Folimanka, důmyslně maskované.

Golem už to místo několikrát viděl.

Viděl ho snad úplně každý.

Téměř tři metry vysoký konec potrubí byl nahoře nad zemí krytý perforovanou betonovou kupolí. Celé desítky let kolemjdoucím připomínala jen obří betonové torpédo.

V průvodcích byla správně označovaná za původní ventilační šachtu teď už nefunkčního krytu Folimanka a mnoho peticí žádalo o její odstranění coby nevítané připomínky let studené války. Pak ale dostal neznámý streetartový umělec úplně jiný nápad, a protože Praha byla město umělecké avantgardy, dočkal se před několika lety betonový výdech ventilace tajuplné proměny. Stal se nezvykle tvarovaným malířským plátnem pro poctu jedné z nejmilovanějších hollywoodských filmových hvězd – robotovi, který měl příhodný torpédovitý tvar: droidovi R2-D2 z Hvězdných válek.

R2-D2 se stal oblíbeným prvkem parku Folimanka a jeho ikonická figura, vyvedená ve stříbrné, modré a bílé, se teď skvěla na nesčetných fotografiích. Pražská radnice se usnesla, že zachovat tohle anonymní umělecké dílo bude z historického hlediska naprosto vhodné. Autorem samotného slova „robot“ byl přece český spisovatel Karel Čapek, který ho poprvé použil ve své divadelní hře v roce 1920.

Při pohledu zvenčí samozřejmě nikoho ani nenapadlo, že tahle nefunkční větrací šachta má teď úplně jiný účel. Teď už neměla vzduch nasávat dovnitř. Stala se z ní jakási pojistka, která měla v případě nenadálé události vypustit něco jiného ven.

***

Monotónní bušení deště na okno připadalo Faukmanovi jako vhodný soundtrack k jeho nejnovějšímu nezdaru. Propátral všechny investice In-Q-Telu, které souvisely s fraktály, ale nenašel vůbec nic, co by mohla Katherinina kniha jakkoliv ohrozit.

Fraktálové teleskopy? Fraktálové chladicí komponenty? Fraktálová stealth geometrie?

Faukman zničeně zavrtěl hlavou a začínalo mu docházet, jak je po dnešní noci vyčerpaný. Jistý si nebyl, ale měl podezření, že ať už Katherinina kniha obsahovala cokoliv, co vyprovokovalo tenhle útok, bylo to něco důležitějšího než fraktály.

KAPITOLA 102

Langdon a Katherine prošli otočnými dveřmi do oddělení VV a ocitli se v malé předsíni – v čistoskvoucí skleněné místnůstce s botníky, poličkami a řadou věšáků, na kterých visely bílé kombinézy. Navíc tu byly dvě „vzduchové sprchy“ – uzavřené kóje s vysokorychlostními tryskami na filtrovaný vzduch, které uměly z oblečení i kůže odstranit částice a kontaminaci.

Jako chrámová předsíň, pomyslel si Langdon. Místnost, kde se nečistí očišťují, než vstoupí do svatyně.

V tomhle případě byla svatyně zjevně to, co leželo za prosklenou stěnou přímo před nimi, ať už to bylo cokoliv. Vstup neodděloval lomený oblouk, nýbrž další vzduchotěsné otočné dveře.

Katherine už je otvírala a Langdon vyrazil za ní. Nad hlavou se jim rozzářila zřejmě ta nejjasnější halogenová světla, jaká Langdon kdy viděl. A jejich jas ještě umocňovalo vybavení místnosti: skoro všechno v tomhle rozlehlém prostoru bylo sněhobílé – zdi, podlaha, stoly, židle, pracovní pulty, dokonce i plastové obaly veškerého vybavení.

„Kontrolované prostředí,“ řekla Katherine.

Na pultech byly vyrovnané a dokonale uspořádané nástroje, elektronická zařízení a přístrojové vybavení zakryté ochrannými plastovými fóliemi. Všechny monitory očividně komplikovaného počítačového systému byly tmavé.

Katherine došla do středu místnosti, zatímco Langdon prošel podél stěny dozadu a oknem nahlédl do přilehlého prostoru. Za sklem spatřil jakousi biologickou laboratoř – mikroskopy, baňky, Petriho misky, všechno většinou ještě nerozbalené. U zadní stěny stál ve vlastní skleněné izolační kóji kus vybavení, který Langdon nikdy v životě neviděl.

Křehce působící zařízení se skládalo ze stovek dlouhých skleněných lahviček visících z desky opatřené otvory. Každá byla zřejmě napájená tenoučkou trubičkou, která vedla ze spodní části stroje. Langdonovi to vzdáleně připomínalo kapkový hydroponický systém, který jednou viděl na výstavě o indigu. Oni tam něco pěstují?

„Tady,“ řekla Katherine. Stála vedle velkého, skoro metr vysokého stroje, který vypadal jako nějaká supersložitá futuristická vymyšlenost z komiksů Rubeho Goldberga. Langdon k ní zamířil a začal přístroj zkoumat.

„To je fotolitograf,“ řekla.

Langdon cítil, že na tohle mu pouhá znalost řečtiny asi stačit nebude. „Takže to píše… na kámen… světlem?“

„Přesně tak,“ řekla. „Přičemž to světlo je hluboké ultrafialové záření a ten kámen křemíková destička.“ Ukázala na sloupeček lesklých kovových kotoučů vedle stroje. „V téhle laboratoři je všechno, co je potřeba k navrhování a výrobě počítačových čipů na zakázku.“

Počítačových čipů? Připadalo mu, že to nemá vůbec nic společného s lidským vědomím ani s čímkoliv jiným, o čem by Katherine ve svém rukopise mohla psát. „Proč by tady navrhovali počítačové čipy?“

„Odhaduju,“ řekla Katherine, „že tu vyrábějí mozkové implantáty.“

Ta představa ho nejdřív zaskočila, ale rychle mu došla souvislost. „Ten robotický mozkový chirurg…“

„Přesně tak. Šacovala jsem ho na odběr vzorků tkáně, ale asi jsem se spletla. Teď je celkem jasné, že ten robot implantuje do mozku čipy.“

V zářivě bílé místnosti se rozhostilo nepříjemné ticho.

„Neříkala jsi, že vložit do mozku implantát je jednoduchá operace?“ připomněl jí Langdon.

„U těch čipů proti epilepsii ano. To jsou maličké přístroje, které dávají elektrické impulzy a zavádějí se do lebky. Pokročilejší implantát by se ale musel umístit hlouběji a robotická chirurgie by se k jeho zavedení rozhodně hodila.“

Langdon pomyslel na Sašu a ucítil záchvěv hrůzy. Napadlo ho, jestli jí nezavedli nějaký prototyp čipu – třeba pod záminkou toho, že jí budou léčit epilepsii. Neměla by tušení, co má doopravdy v hlavě… a vlastně ani, že nějaký Práh vůbec existuje.

„Jestli Gessnerová lhala,“ řekl Langdon, „a ten implantát, který dala Saše, byl ve skutečnosti nějaký pokročilý subkraniální čip…“

„… tak by ten implantát mohl klidně fungovat nějak jako takové to stimulační zařízení, co léčí syndrom neklidných nohou, a potlačovat Sašiny epileptické záchvaty, ale zároveň… by mohl mít i spoustu jiných funkcí.“

„Skoro se bojím zeptat… jaké?“

Katherine zaťukala prstem na desku fotolitografu a zamyslela se. „To se nedá zjistit bez prozkoumání toho čipu,“ řekla. „Ale vypadá to, že je tady začínali vyrábět. Odhadovala bych, že Saša a ten druhý mužský subjekt byli zřejmě jejich první pacienti… že na nich prováděli první hodnotící studii a prověřovali svoji koncepci, než tohle zařízení zahájí plný provoz.“

To Langdona silně zneklidnilo.

„Ovšem ať už tu dělali cokoliv,“ mínila Katherine, „muselo se jim to dařit, protože Práh se zřejmě chystá na akci mnohem většího rozsahu.“ Rozhlédla se kolem sebe a zamračila se. „Tady bohužel nic vyloženě kompromitujícího není,“ řekla. „Podle všeho se tu CIA snaží vyvinout nějaký typ mozkového implantátu – což je projekt, který by vůbec nikoho nepřekvapil.“

To je pravda, uvědomil si Langdon. Mozkové implantáty jsou budoucnost.

Langdon už v životě četl dost vědeckých sloupků na to, aby věděl, že i když si pod pojmem „mozkový čip“ kdekdo představí spíš kyborgy a jiné sci-fi výjevy, používají se už dnes a jsou překvapivě pokročilé.

Tak například společnost Neuralink Elona Muska už od roku 2016 vyvíjela takzvané H2M rozhraní, které funguje mezi mozkem a počítačem a mělo by umět konvertovat data získaná z mozku do srozumitelného binárního kódu. Jedním z prvních Muskových úspěchů bylo, když vědci implantovali opici do mozku čip a pak ji naučili hrát počítačovou hru Pong tak, že pálku ovládala jen mozkovými impulzy.

Když Neuralink konečně dostal od Úřadu pro kontrolu potravin a léčiv zelenou pro pokusy s lidskými pacienty, implantovali jeho pracovníci třicetiletému kvadruplegikovi Nolandu Arbaughovi do mozku zařízení jménem PRIME a pacientovi se jako zázrakem vrátila část pohybových schopností. Bohužel se po pouhých sto dnech elektronická vlákna čipu – kovové senzory, kterými čip komunikuje s neurony – od mozku oddělila, neboť biologické neurony, které měla vlákna monitorovat, je zřejmě odmítly přijmout. I tak to ale byl velký pokrok.

Další lídři oboru, jako byl Synchron Billa Gatese a Jeffa Bezose nebo Neurotech skupiny BlackRock, vyvíjely méně invazivní a specializovanější čipy, které podle nich jednou budou dosahovat ohromujících výsledků třeba v oblasti léčby nevidomých či ochrnutých, dokážou se vypořádat s neurologickými obtížemi, jako je Parkinson, a dokonce umožní „psát pomocí myšlenky“.

Langdonovi sice pořád nebylo jasné, jak tahle technologie souvisí s lidským vědomím a Katherininou prací, ale nepochyboval, že mozkové čipy budou mít jednou mimořádný význam ve vojenském zpravodajství – drony ovládané myslí, telepatická komunikace na frontě, nekonečné možnosti v oblasti analýzy dat –, takže jestli do ní CIA usilovně investovala, bylo to jedině logické.

H2M rozhraní je budoucnost.

Langdon si vzpomněl, že byl jednou v barcelonském Superpočítačovém centru svědkem toho, jak předváděcí software předpovídá budoucnost lidské rasy. LIDSTVO UŽ BRZY SPLYNE S DALŠÍM RYCHLE SE VYVÍJEJÍCÍM DRUHEM… S TECHNOLOGIÍ.

„Klíčová otázka zní – jak tohle souvisí s tvým rukopisem?“ řekl a v duchu se zuřivě snažil najít nějaké propojení. „Psala jsi o počítačových čipech?“

„Trošku,“ přisvědčila, ale moc nadějně to neznělo. „Nic, co by mohlo k tomuhle programu přispět nebo ho ohrozit.“

„Jsi si jistá?“

„Naprosto. O mozkových implantátech jsem se zmiňovala až v poslední kapitole a byla to spíš taková esejistická úvaha o budoucnosti noetiky jako oboru.“

Noetika zítřka, vzpomněl si Langdon, protože těsně předtím, než v knihovně přiložil do ohně stránku s obsahem, mu na tenhle nadpis padl zrak. „Hrály v té kapitole nějakou roli mozkové implantáty?“ naléhal s pocitem, že by mohli být blízko.

„Jen hypotetické,“ řekla. „Implantáty, jaké nebudeme mít ještě desítky let… jestli vůbec někdy.“

Kdysi Langdon někde slyšel, že technologie, které má k dispozici zpravodajská komunita, jsou v porovnání s tím, o čem ví veřejnost, o celé roky napřed. „A není náhodou možné, že by CIA měla větší náskok, než si myslíš?“

„To samozřejmě možné je, ale těžko budou takhle napřed,“ řekla. „To, o čem jsem psala, byl spíš myšlenkový experiment než uskutečnitelná technologie. Představ si Maxwellova démona nebo paradox dvojčat – samozřejmě že nemůžeš vynalézt ani démona, který bude třídit molekuly, ani nemůžeš vyslat dvojče do vesmíru rychlostí světla, ale už samotná taková myšlenka nám pomůže získat konkrétnější představu o problému.“

Budu ti věřit, pomyslel si. „Tak mi pověz, o čem jsi psala.“

Katherine si povzdechla. „Trochu jsem fantazírovala v souvislosti s těmi mými objevy o GABA. Pamatuješ, jak jsme mluvili o tom, že mozek je přijímač… je jako rádio, co zachytává signály, které jsou všude kolem nás?“

Langdon přikývl. „A mozkové chemické funkce GABA jsou, jako když to rádio ladíme. Odfiltrují frekvence, které nechceme slyšet, a omezují množství informací a vědomí, které proudí dovnitř.“

„Přesně tak,“ řekla. „Takže jsem vyslovila hypotézu, že jednou, v daleké budoucnosti, přijdeme na to, jak vyrobit implantát, který by uměl hladinu GABA v mozku regulovat – vlastně by uměl tyhle naše filtry zeslabit na požádání, takže bychom mohli prožívat víc reality.“

„To je neuvěřitelné,“ řekl Langdon. Už jen ta myšlenka byla strhující. „A ono to dneska vyrobit nejde?“

„Ani omylem!“ zavrtěla hlavou. „Ani ty nejpokročilejší noetické výsledky se tomu zdaleka nepřibližují. V první řadě bychom měli ověřit správnost noetické teorie univerzálního vědomí, ákášických záznamů, anima mundi – zkrátka pole vědomí, které teoreticky obklopuje úplně všechno, ať už mu říkáš jakkoliv.“

„Čemuž ty věříš.“

„Věřím. Zatím ještě neumíme dokázat, že tahle kosmická říše existuje, ale zdá se, že subjekty ve změněném stavu vědomí ji pravidelně vídají. Bohužel jde o zkušenosti, které jsou prchavé, nekontrolované, subjektivní a často neopakovatelné, tudíž z vědeckého hlediska podezřelé.“

„Snadný terč pro skeptiky.“

„Ano. Nemáme žádnou kvantifikovatelnou metodu, stroj ani technologii, které by signál z kosmické říše dokázaly zachytit. To umí jen mozek.“ Ledabyle pokrčila rameny. „A tak jsem navrhla hypotetický čip, který by se dokázal nějak přisát na mozek, snížit mu hladinu GABA, rozšířit mu vlnovou délku a proměnit ho v mnohem silnější přijímač.“

Langdon na ni užasle zíral. Nejenže byla tahle Katherinina myšlenka bez diskuze skvělá, ale také možná konečně přesně vysvětlovala, proč její rukopis budí v CIA takovou paniku.

Co když se Katherine chystá vydat knihu popisující přísně tajný čip, který CIA už vyvíjí?!

„Katherine,“ řekl, „Práh se pustil do úplně nového rozměru zkoumání vědomí a možná hrozí, že by tvoje kniha mohla prozradit, co je středobodem jejich tajné technologie.“

„To je nesmysl,“ zavrhla to. „Vždyť ti povídám, že ten čip, o kterém jsem psala, se nedá postavit. Jako koncept je to zajímavé, ale není to nic než teorie. Výroba by narazila na nepřekonatelné technické překážky – hlavně na tuhle: kdybychom chtěli v celém systému regulovat hladinu určitého neurotransmiteru, chtělo by to úplnou fyzickou integraci s neuronovou sítí mozku… a mozek má přes sto bilionů synapsí, které by bylo potřeba prozkoumat.“

„Ale vědecký pokrok zrychlu–“

„Roberte, věř mi, úplné fyzické integrace se nedá dosáhnout. Představ si to zhruba tak, jako kdybys chtěl úplně všechny žárovky na zemi, miliony a miliony žárovek, připojit k jednomu vypínači. To prostě nejde.“

„To se o rozbití atomu říkalo taky…“ opáčil Langdon. „Ale věda umí věci řešit, zvlášť když má neomezený rozpočet. Vzpomínáš si na Projekt Manhattan?“

„To je velký rozdíl… V roce 1940 jaderná technologie už existovala. Existoval uran. Vědci to jen poskládali dohromady. Pro výrobu čipu, který jsem navrhla, bys potřeboval technologii a materiály, které ještě neexistují. Než vůbec začneme uvažovat o pevném propojení s dendritickou sítí mozku, musí někdo vynalézt nanoelektrický biofilament.“

„Nanoelektrický co?“

„Přesně – to je něco, co vůbec neexistuje. Vymyslela jsem si to ve svém textu, abych mohla mluvit o technologii, kterou zatím ještě nikdo nevyrábí. Mělo by to být futuristické ultratenké ohebné vlákno z biokompatibilního materiálu, které dokáže přenášet jak elektronické, tak iontové signály. V podstatě takový umělý neuron.“

„A umělé neurony se nedají vyrábět?“

„Ne, tomu se ani neblížíme. Loni si dva chlapíci ve Švédsku vysloužili pozornost světových médií tím, že chemickou stimulací neuronu přiměli mucholapku – tu masožravou kytku –, aby se otevřela a zase zavřela. Šlo o jeden jediný binární podnět, a už to způsobilo ve vědeckém světě úplnou bouři. Taková je současná situace, Roberte, a od umělého neuronu je celé generace vzdálená.“

To už Langdon vyrazil místností k průzoru do biologické laboratoře, kam před několika minutami nahlížel. „A čistě teoreticky,“ nadhodil, „bys umělé neurony radši stavěla, nebo pěstovala?“

Na chvilku se zamyslela. „Nanoelektrický biofilament? Bylo by to biologické vlákno, takže by se asi muselo pěstovat.“

Langdon se zastavil u okna a zadíval se na ten přístroj se stovkami dlouhých skleněných lahviček a hadiček. „V nějaké suspenzi, předpokládám?“

„Ano. Křehké mikrostruktury se vždycky kultivují v suspenzi.“

„V tom případě se pojď na něco podívat,“ pokynul jí rukou. „Vypadá to, že tady se něco pěstuje… a nejspíš to nebude rukola.“

KAPITOLA 103

Everett Finch vrazil do zjevně prozrazeného vchodu do bastionu U Božích muk a běžel chodbou do atria s prosklenými stěnami. Kde sakra všichni jsou?! Neviděl ani Housemoreovou, ani slíbenou jednotku z velvyslanectví. Vzteky bez sebe vytáhl svoji osobní RFID kartu a zamířil k výtahu.

Biometrické senzory karty se dotekem jeho prstů už aktivovaly, ale Finch se najednou zastavil. Housemoreová – a ostatně ani nikdo jiný – přece nemohla sjet výtahem dolů do Prahu.

Musí být tady nahoře… nebo z bastionu z nějakého důvodu odešla?

Ještě jednou vyťukal její linku.

A vzápětí se někde blízko ozvalo vyzvánění. To je divné. Ten zvuk jako kdyby vycházel z pohovky u protější zdi. Copak Housemoreová ztratila telefon? Tím by se aspoň vysvětlovalo, proč mu to předtím nebrala.

Finch došel k pohovce, ale žádný telefon neviděl. Vyzvánění utichlo, a tak jí zavolal znovu. A zase se rozezněl telefon. Že by byl za pohovkou?

Finch si dřepl a podíval se pod elegantní kus nábytku.

A v tu chvíli mu začalo být jasné, že Práh se stal terčem útoku.

Pohled mu totiž oplatily dvě mrtvé oči, kterýma na něj zírala jeho terénní důstojnice Susan Housemoreová.

***

Golem v ledové kobce upřeně hleděl na mohutný stroj před sebou. Jeho lesklý kovový korpus vypadal jako nafouklý kruh z leštěného hliníku a zaujímal skoro celý prostor betonové komory. Měl pět metrů v průměru, vysoký byl asi metr a podobal se velkému kovovému donutu. Tenhle neobvyklý tvar – podle toho, co si Golem dnes ráno zjistil, se mu odborně říkalo „toroid“ – zřejmě poskytoval ten nejefektivnější způsob, jak zabalit supravodivou cívku, pokud jste chtěli vytvořit magnetické pole schopné skladovat velké množství energie.

Supravodivé magnetické skladování energie, pomyslel si. SMES, tak zněla mezinárodní zkratka.

Tohle byl tajný zdroj energie Prahu.

Dnes ráno se Golem dozvěděl, že po nabití toroidní cívky se vytvoří magnetické pole, jehož energie může cívkou proudit neomezenou dobu a podle potřeby se může uvolňovat. Jediná podmínka je, že supravodivá cívka musí být neustále ochlazovaná.

Na extrémně nízkou teplotu.

Teplota nutná pro to, aby tyhle cívky fungovaly, se pohybovala kolem minus 260 °C, a když jen trochu stoupla, cívky ztrácely supravodivost a začal v nich vznikat odpor. Ten způsobil rychlé zahřívání cívek, což generovalo silnější odpor, a během několika vteřin se tahle zpětnovazební smyčka vymkla kontrole. Vedlo to k nebezpečnému stavu, kterému se říkalo „quench“.

Aby se efektu quenche předešlo, cívky byly trvale ponořené do nejchladnější kapaliny na planetě. Do tekutého helia.

Zadíval se přes SMES k přilehlé komoře, kde v zamčené kleci z mumetalového pletiva stálo dvanáct nádob z austenitické nerezové oceli, plných tekutého helia. Láhve značky Cryofab o objemu bezmála dvou tisíců litrů byly vyrobené technologií určenou pro skladování látek o mimořádně nízkých teplotách, byly skoro stejně vysoké jako Golem a vybavené kryogenickým bajonetem a vakuově izolovaným potrubím, kterým kapalné helium proudilo do SMES a chladilo supravodiče.

Tekuté helium bylo podle většiny měřítek neškodné – bylo nevýbušné, nehořlavé a nejedovaté. Jediné nebezpečí představovala skutečnost, že mělo nejnižší bod varu ze všech člověku známých látek – mrazivých minus 270 °C. To znamenalo, že pokud se heliu podařilo se „zahřát“ nad tuhle teplotu, která byla velmi blízká absolutní nule, okamžitě začalo vřít a přešlo do plynného skupenství.

Plynné helium bylo samo o sobě také neškodné; nebezpečí spočívalo ve fyzikální podstatě téhle přeměny. Změna skupenství tekutého helia byla neuvěřitelně rychlá a prudká… a jak se ukázalo, právě proto Práh využíval průduch ve tvaru R2-D2 nahoře v parku.

Když se tekuté helium mění v plyn, jeho objem se zvětší v ohromujícím poměru 1 ku 750.

To znamenalo, že kdyby se vypustilo tekuté helium skladované v téhle kobce, rychle by se přeměnilo v množství plynu, které by naplnilo sedm olympijských bazénů.

V neodvětrávaném prostoru by takový objem neměl kam uniknout a vznikl by tu tak velký přetlak, že by se tu vlastně téměř okamžitě vytvořila „tlaková bomba“ – prudká síla snažící se uniknout všemi směry ven. Rozpínající se plyn by v zoufalé snaze získat pro sebe dost místa rozmetal všechno, co by mu stálo v cestě. Tlaková vlna by se vyrovnala síle taktické nukleární zbraně a celé okolí by srovnala se zemí.

Všechna zařízení používající tekuté helium – včetně nemocnic s přístroji pro magnetickou rezonanci – tedy kvůli zmírnění rizika musejí povinně instalovat „heliovou ventilaci“, větrací trubku vedoucí střechou ven, aby v případě neočekávaného úniku helia vznikající plyn mohl bezpečně uniknout a neohrozil budovu. Práh měl tuhle ventilační trubku mimořádně širokou, jenže mimořádné bylo i množství helia, které se tu dole skladovalo.

Golem se znovu zadíval přes SMES na těch dvanáct chladicích lahví. Přes dvacet tisíc litrů helia, spočítal si v duchu. Expanzní potenciál se téměř nedal spočítat.

Na internetu se dozvěděl, že katastrofy způsobené výbuchem tekutého helia jsou poměrně časté: taková nehoda se stala třeba v raketě Falcon 9 společnosti SpaceX, ve Velkém hadronovém urychlovači v CERNu, a dokonce i na jedné veterinární klinice v New Jersey, kde došlo k drobnému úniku a následnému výbuchu přístroje na magnetickou rezonanci.

Golem věděl, že kdyby došlo k náhlému quench efektu u tohoto SMES a tekuté helium kolující v systému by začalo vřít, proud unikajícího plynu by vystřelil potrubím vzhůru k pražskému nebi jako gejzír ledového heliového plynu.

A při tom by pravděpodobně chudákovi R2-D2 urval hlavu.

Tekuté helium, které kolovalo v přístroji SMES, ale představovalo jen velmi malou část celkového objemu skladovaného v nádržích. Golem si nedokázal představit, co by se stalo, kdyby se tohle helium uvolnilo všechno najednou – a v jediném okamžiku změnilo skupenství z tekutého na plynné.

Nic takového se nikdy nestalo. Nikdy. Nikde.

Na to všude existovalo dost pojistek.

Tyhle nádoby na helium byly mimořádně robustní a měly několik bezpečnostních prvků. Jejich konstrukce připomínala obří termosku a dvojitý plášť obsahoval nejúčinnější přírodní izolant – tedy vakuum. Tím se zajistilo, že tekutina uvnitř zůstane trvale tak chladná, aby se neproměnila v plyn. Kvůli ještě větší bezpečnosti se helium v lahvích skladovalo pod mimořádně vysokým tlakem. Tím se zvyšoval bod varu, a tak se prodlužovala časová rezerva pro nápravu chyby dřív, než bude dosaženo kritické teploty.

Posledním bezpečnostním prvkem skladovacích láhví byl průtržný kotouč, měděný kotouček zabudovaný do pláště nádrže. Bylo to záměrně přidané slabé místo kalibrované tak, aby se při nárůstu vnitřního tlaku roztrhlo, čímž by se zabránilo explozi nádrže s katastrofálními následky.

Průtržné kotouče byly vymyšlené tak, aby praskaly směrem ven, ale mohly by povolit i směrem dovnitř: to by se stalo v případě, že by vzrostl tlak mimo nádrž. K tomu ale zatím ještě nikdy nedošlo, protože nikdo nebyl tak lehkovážný, aby skladoval helium ve vzduchotěsném prostoru.

Vzhledem k tomuto trojímu jištění se pravděpodobnost, že v jednu chvíli selže několik nádrží, statisticky blížila nule.

Prostě se to nemůže stát.

Pokud tomu někdo nepomůže.

Golem si vzpomněl na hrůzy, které v Prahu musela zažívat Saša, naposledy si pohledem změřil tiše hučící SMES a vychutnával si tu ironii. Tenhle přístroj je pro zařízení jménem Práh tajným zdrojem síly – a přitom se už za chvíli zaslouží o jeho zničení.

KAPITOLA 104

Katherine vešla do biolaboratoře spolu s Langdonem a teď opatrně zkoumala sofistikovaný přístroj, který měla před sebou.

Umělé neurony neexistují. Zatím.

Tomu aspoň Katherine vždycky věřila. Teď si už tak jistá nebyla. Stroj samozřejmě navenek opravdu vypadal jako nějaký obří hydroponický inkubátor, ale co je v těch lahvičkách s tekutinou, to prostým okem neměla šanci zjistit.

To přece není možné… nebo ano?

Ve svých postgraduálních pracích týkajících se mozku se Katherine většinou zabývala neurochemií a soustředila se na konkrétní chemické mechanismy, díky nimž funguje mozková neuronová síť. O koncepci umělých neuronů se poprvé zmínili v roce 1943 američtí vědci Warren McCulloch a Walter Pitts – ale uskutečnění téhle myšlenky vždycky působilo jako vzdálený sen. Než budeme mít umělé neurony, bude lidstvo dávno žít na Marsu, tradovalo se mezi biology.

„Koukneš se na tyhle příručky?“ ukázala na knihovny podél stěn. „Zkus najít něco o tomhle inkubátoru nebo o tom, co to tady pěstují. Já se mrknu do šuplíků.“

Langdon zamířil ke knihovně a Katherine začala prohledávat jednu ze zásuvek pod naleštěným pracovním pultem. Většina laboratoří, které pracovaly opravdu pečlivě, a to včetně Institutu noetických věd, si ke každému projektu vedla takzvaný protokol – šlo o metodické pokyny v papírové podobě, které měly zaručit, že pokus bude konzistentní a výsledky opakovatelné. Katherine doufala, že by mohla najít právě tohle, ale v zásuvkách nic zajímavého nebylo.

Teprve když objevila nenápadnou plochou zásuvku přímo pod deskou, začalo to vypadat slibně. Tady totiž kromě jiného ležel i kroužkový pořadač příliš silný na to, aby šlo o protokol, jenže když si všimla slov vytištěných na obálce, zamrazilo ji.

PŘÍSNĚ TAJNÉ

MAJETEK CIA

Katherine pořadač položila na desku a otevřela ho.

Prozraď nám něco, prosím…

Když prolistovala prvních několik stránek, překvapilo ji, že autoři pocházejí z prestižní Laboratoře organické elektroniky ve Švédsku. Takže CIA loví lidi i v LOE?! V oboru vývoje umělých neuronů bylo LOE jedním z předních světových pracovišť. A o jejich průlomovém experimentu s mucholapkou Katherine mluvila jen před pár minutami!

Užasle otevřela pořadač na několika místech a přečetla si nadpisy. Nejdřív zahlédla pár známých témat, ale pak jí oči padly na jedno, které ji zarazilo.

MODULACE POMOCÍ SMÍŠENÝCH IONTOVO-ELEKTRONOVĚ VODIVÝCH POLYMERŮ

Modulace? Okamžitě si tuhle kapitolu začala pročítat podrobněji. Oni opravdu vyřešili modulaci?!

Jednou z nejobávanějších překážek na cestě k umělému neuronu bylo napodobení „iontové modulace“ – jedinečné schopnosti neuronu aktivovat a deaktivovat kanály, kterými proudí sodíkové ionty. Ale jestli se tomu nadpisu dalo věřit, je teď iontová modulace možná.

Jenže… jak?!

Katherine si s bušícím srdcem začala číst o tom, jak Práh tenhle problém vyřešil. Všechno jí do sebe dokonale zapadalo… až skoro moc dokonale… a čím četla déle, tím víc tajila dech.

Ne… ne… tohle není možné!

***

„Katherine!“ zopakoval Langdon, který k ní přistoupil hned, jak hlasitě zalapala po dechu. „Všechno v pořádku?“

Katherine ale neodpověděla, nespouštěla oči ze složky, obracela stránky a něco si pro sebe mumlala.

Langdon se jí díval přes rameno a snažil se zjistit, co ji tak rozrušilo, ale nadpis mu vůbec nic neříkal.

Modulace pomocí smíšených iontovo-elektronově vodivých polymerů?

Vteřiny ubíhaly a jemu došlo, že Katherine je zřejmě v mírném šoku. Nakonec jí položil dlaň na rameno. „Copak se stalo?“

Prudce se k němu otočila a oči jí planuly. „Práh používá syntetické BBL jako organický elektrochemický tranzistor, to se stalo! Vyrábějí z něj tenký film a rozpouštějí ho v kyselině methansulfonové –“

„Zpomal – cože?“

„MBBL! Oni ho používají v umělých neuronech! To byl můj nápad, Roberte!“

„Tak za prvé: co je to BBL?“

„Benzimidazobenzofenantrolin. Vysoce vodivý polymer, mimořádně pevný a elastický.“

„Dobře, a…?“

„A syntetizují ho polykondenzací – a to byl můj nápad. Výsledkem je látka, která velice dobře vede elektrony – skoro jako neuron.“ Zamávala jednou stránkou ve složce. „Koukej! Chemické postupy v téhle složce jsou přesně tytéž postupy, které popisuju ve své knize! Do nejmenšího detailu! Navrhla jsem, že by se vodivost mohla zvýšit přidáním tří milimolů glutaminu do roztoku elektrolytu – a přesně to tu dělají!“

Langdon tomu moc nerozuměl, ale bylo mu jasné, že Katherine zřejmě našla místo, kde se její rukopis a aktivity Prahu protínají. A proto jsme sem šli.

„Katherine,“ řekl klidným hlasem, „vydýchej se a pak mi nějak jednoduše vysvětli, co se stalo.“

Přikývla a vypustila vzduch z plic. „Promiň. Samozřejmě,“ řekla už tišším hlasem. „Prostě: ve své knize teoreticky uvažuju o tom, jak by se tahle technologie dala jednou realizovat. Konkrétně mě napadlo, že by se z vyrobené látky dala uplést jakási neuronová síťka, která by se dala natáhnout na mozek jako čepička – takové neuronové pouzdro v přímém kontaktu s mozkem.“ Povzdechla si. „A přesně tohle tady dělají, což je neuvěřitelné. Já… prostě to nechápu.“

„Takže ty jsi psala konkrétně o umělých neuronech?“

„Psala. Když jsem uvažovala o hypotetickém mozkovém čipu, který by reguloval hladinu GABA, věděla jsem, že takový čip by bez umělých neuronů nemohl fungovat. Takže jsem se pokusila co nejpřesněji odhadnout, jak by se jednoho dne daly uměle vyrábět neurony. Myšleno v daleké budoucnosti.“

A ta budoucnost zřejmě právě nastala, uvědomil si Langdon, když se podíval na pořadač. „Takže ty si myslíš, že Práh vyrábí ten tvůj teoretický čip?“

„Ne, to ne,“ zavrtěla hlavou. „Netuším, jaký čip tu vyvinuli, ale jsem si dost jistá, že to není ten, co jsem navrhovala. Jestli mají umělé neurony, tak se nemusejí vůbec krotit: můžou vyrobit doslova cokoliv, co je napadne. Umělé neurony jsou právě tím kritickým bodem, který je potřeba překonat, aby se člověk a stroj mohli plně integrovat. Musíš pochopit, Roberte,“ podívala se mu přímo do očí, „že tahle neuronová technologie je klíč k budoucnosti. Změní všechno.“

Langdon nepochyboval o tom, že má pravdu: nejednou četl předpovědi o tom, že vynález umělého neuronu bude zlomovým momentem, který nás uvede do ohromující éry přímé komunikace mezi mozky, rozšiřování paměti, zrychleného učení, a dokonce i schopnosti nahrávat si sny a ze záznamu si je ráno pouštět.

Nejznepokojivější mu ale připadaly předpovědi „maximálních sociálních sítí“ – což znamenalo, že by lidé pořizovali plně smyslové nahrávky svých zážitků a na svých osobních „kanálech“ by je přímo, prostřednictvím myšlenek sdíleli s ostatními. Jinak řečeno, lidé by mohli prožívat to, co vidí, slyší, čichá a hmatem vnímá někdo jiný. Samozřejmě by zanedlouho vznikl celý černý trh knihoven, kde by se nabízely obzvlášť šokující, vzrušující nebo příšerné vzpomínky. Právě do tohoto temného světa nahlížel devadesátkový thriller Zvláštní dny, a teď to vypadalo jako dobrý odhad.

Langdonovi bylo sice jasné, že možná jde o hotovou vědeckou revoluci, ale v tuhle chvíli ho plně zaměstnávalo něco jiného než vyhlídky na tenhle ohromující pokrok. V hlavě mu leželo spíš to, co plyne z téhle neuvěřitelné Katherininy smůly.

Ve své knize představila naprosto brilantní myšlenku a najednou zjistila, že CIA už na tomhle nápadu tajně pracuje.

Byla to sice neskutečná shoda okolností, ale Langdon věděl, že známé klišé „velcí duchové uvažují podobně“ se už v mnoha dějinných případech projevilo jako pravdivé: Newton a Leibniz nezávisle na sobě vymysleli infinitezimální počet, Darwin a Wallace oba zároveň nastínili evoluční teorii. Alexander Graham Bell a Elisha Gray zároveň vynalezli telefonní přístroj a na patentový úřad se dostavili pár hodin po sobě. A teď to vypadalo, že se Katherine Solomonové a CIA zároveň podařilo přijít na to, jak vyrobit umělý neuron.

„Teď to všechno dává smysl,“ zašeptala si Katherine pro sebe a nepřítomně zírala do prázdna. „Není divu, že se na mě zaměřili…“

„Byla to neuvěřitelně nešťastná shoda okolností,“ řekl Langdon soucitně. „Ale aspoň teď už rozu–“

„To není žádná shoda okolností, Roberte!“ Katherininy oči plály vzteky. „CIA mi ten nápad ukradla!“

Ukradla? Tak tohle vůbec nechápal. Bylo přece jasné, že CIA umělý neuron musela vyvíjet už dávno předtím, než Katherine začala psát svoji knihu.

„Ukradli mi ho!“ opakovala. „Kompletně!“

Za celou tu dlouhou dobu, co Langdon Katherine Solomonovou znal, se nikdy nestalo, že by řekla něco iracionálního, natož že by propadala paranoidní hysterii. „Tomu nerozumím.“ Konejšivě se na ni usmál. „Tu svoji knížku píšeš rok, a program Práh je přes dvacet let –“

„Neřekla jsem to dost jasně,“ přerušila ho se zuřivým výrazem, jaký u ní ještě nikdy neviděl. „Můj rukopis opravdu obsahoval pasáž o umělých neuronech, která dopodrobna vysvětlovala přesně tenhle postup. Jenže šlo o kapitolu, kde jsem popisovala, jak jsem se pro tuhle práci nadchla už jako studentka, jak jsem už tehdy snila o budoucnosti noetiky a představovala si hypotetické technologie, které by budoucí vědci mohli jednoho dne použít, aby prohloubili naše chápání lidského vědomí.“

A v tu chvíli Langdonovi došlo, co to Katherine vlastně říká. „Panebože… co?!“

Přikývla. „Ano, Roberte. Přesný postup výroby těchhle umělých neuronů jsem navrhla – a zdokumentovala – před třiadvaceti lety.“

KAPITOLA 105

Z Langdonova ohromeného výrazu vyčetla, že se usilovně snaží srovnat si v hlavě důsledky toho, co mu právě řekla.

„Tohle je můj přesný návrh výroby umělých neuronů,“ poklepala na ten přísně tajný pořadač. „Starý třiadvacet let. O tom není sporu.“

„Takže ty jsi psala dizertaci o umělých neuronech?“ zajímal se Langdon.

„Ne tak docela. Chodila jsem tenkrát na neurovědu a moje práce se jmenovala ,Chemie vědomí‘ – byl to takový až moc odborný traktát o vědomí a roli neurotransmiterů. Ale na konec jsem, stejně jako ve svém rukopise, připojila pasáž o budoucnosti oboru. Představovala jsem si různé teoreticky průlomové objevy včetně toho nejvýznamnějšího pokroku, jakého by se na tomhle vědeckém poli dalo dosáhnout – tedy výrobu umělého neuronu, technologii, která by definitivně umožnila vznik rozhraní H2M a dovolila by vědcům monitorovat vědomí novými způsoby… a konečně zjistit, jak mozek doopravdy funguje.“

„A jsi si jistá, že na to CIA nepřišla náhodou?“

„Roberte, neurony, o kterých se píše tady, jsou navlas stejné jako ty, co jsem popisovala ve své doktorské práci, včetně názvosloví! Vždyť se tu doslova odkazuje na ,nanoelektrický biofilament‘ a ,bilaterální organo-technickou fúzi‘ – oba ty termíny jsou moje!“

Langdon vypadal přesvědčeně. „Páni. Takže to v první řadě znamená, že ty, Katherine Solomonová, jsi na postgraduálu vymyslela, jak se dají vyrobit umělé neurony?“

„Byla jsem prostě holka s přebujelou představivostí. Ten nápad, to byla čirá fantazie. Nezapomeň, že před třiadvaceti lety byly umělé neurony něco z říše sci-fi.“

„To bylo i genové inženýrství, autonomní auta a umělá inteligence,“ kontroval. „A vidíš, jak jsme dneska na tom. Díky Mooreově zákonu.“

To je fakt, pomyslela si. Budoucnost se k nám řítí každý den rychleji.

„Před dvaceti lety lidé z oboru předpokládali, že umělé neurony budou nakonec na bázi křemíku, což znělo celkem pravděpodobně, protože neurony jsou v zásadě přepínače s polohami zapnuto a vypnuto, podobně jako počítačové čipy. Já jsem s tím ale ve své dizertaci nesouhlasila a namítala jsem, že hlavním cílem umělých neuronů bude splynout s mozkem, a tak bude jakékoliv funkční řešení muset být biologické. Popustila jsem uzdu fantazii a velice detailně jsem nastínila, jak si představuju, že by takový neuron mohl jednoho dne vypadat.“

„Řekl bych, že jsi to odhadla dost dobře,“ poznamenal Langdon, kterého pořád neopouštěl ohromený výraz. „CIA na tom pravděpodobně pracovala celá desetiletí… a nakonec na to přišli. Otázka autorství nebo zásluh je samozřejmě jiná věc.“

„Mně jenom vrtá hlavou, jak se o tom mém nápadu doslechli nebo kde se jim dostal do rukou.“

Langdon pokrčil rameny. „Je to koneckonců největší zpravodajská organizace na světě.“

„Vlastně,“ hlesla Katherine, které se v hlavě začínaly rojit vzpomínky, „mě napadá…“ Zamyšleně se zarazila.

„Řekneš mi to cestou ven,“ pobídl ji Langdon, vzal pořadač a zamířil ke dveřím. „Tohle musíme vzít a předat to velvyslankyni. Doufejme, že to bude stačit.“

Katherine zvedla tašku, a jak následovala Langdona laboratoří, myšlenky jí v hlavě ubíhaly horečným tempem. „S tou mojí dizertací se stala taková trochu zvláštní věc. Vlastně jsem to nikdy úplně nepochopila a dvacet let jsem si na to ani nevzpomněla – ale mohlo by to něco vysvětlovat.“

„Co se s ní stalo?“ zeptal se Langdon. To už spěchal jasně osvětlenou počítačovou laboratoří směrem k otočným dveřím.

„Vedoucí mé práce na Princetonu,“ vzpomínala, „byl A. J. Cosgrove, ten slavný chemik. Vzal si mě pod křídla. Moje dizertačka se mu moc líbila a řekl mi, že by mohla vyhrát Blavatnikovu cenu, národní prémii za postdoktorandský vědecký výzkum. Tu cenu jsem nezískala, což mi bylo vcelku jedno, ale Cosgrovea to bůhvíproč strašně naštvalo a nakonec se nějak pohádal s předsedou poroty, takovým machrem ze Stanfordu. Když vášně trochu utichly, Cosgrove mi sdělil, že jsem si tu cenu zasloužila a to, že mi ji nedali, prý nesouviselo s kvalitou. Připisovala jsem to nějakým zákulisním akademickým čachrům. Řekla jsem mu ale, že mi na tom nezáleží, protože jsem se stejně rozhodla věnovat se nakonec noetice. A on poznamenal takovou zvláštní věc. Řekl, že než od neurovědy úplně uteču, velice by mi doporučoval, abych –“ Katherine se přede dveřmi zarazila. „Ale ne.“

Langdon se otočil. „Co se děje?“

Katherine nevěřícně zavřela oči a postavila tašku na pracovní desku. Při všech těch zmatcích jí to došlo až teď. „Roberte,“ zašeptala, otevřela oči a pročísla si rukou husté tmavé vlasy. „Je ještě jeden mnohem zásadnější důvod, proč CIA potřebuje, aby moje kniha navždycky zmizela.“

***

Finch svíral v ruce pistoli SIG Sauer, kterou vzal terénní důstojnici Housemoreové. Právě v Prahu seskočil z podzemního vagonu a proběhl po důvěrně známém nástupišti a skrz stanoviště bezpečnostní kontroly. Když v hale našel mrtvolu své důstojnice, spěchal ke Gessnerové do laboratoře a tady se potvrdily jeho nejhorší obavy.

Brigitu někdo zavraždil.

Finch okamžitě zavolal zálohy, ale jeho terénní důstojnice byla mrtvá a on věděl, že než se sem dostane pomoc, chvíli to potrvá. Situace začínala přerůstat ve vážnou a velice choulostivou krizi a opatrnost velela řešit ji neprodleně. Finch byl vynikající střelec a byl schopný zneškodnit kohokoliv, koho by tu mohl potkat.

Když vešel do chodby operačního oddělení, s úlevou kvitoval, že se tu nesvítí. Byl ale u vzniku tohoto podzemního centra a věděl, že tu časovač světla zhasíná vždycky po deseti minutách, takže ani tma nezaručovala, že je tady dole sám.

Pořád nechápal, jak mohl Housemoreovou a Gessnerovou někdo zavraždit. A ještě znepokojivější byla nepravděpodobná totožnost jejich vraha. Když Finch vytahoval Housemoreovou zpoza pohovky, s překvapením na koberci našel ležet tu kovovou protiepileptickou tyčku. Někdo ji tu zjevně upustil, a do bastionu U Božích muk za celou dobu vešli jen dva pacienti s epilepsií: Saša Vesna a Dimitrij Sysevič, oba pocházející z téhož ústavu.

A pokud jde o Dimitrije, byl jsem ujištěn, že ten už není mezi námi.

Že by někoho zabila Saša, to bylo téměř nepředstavitelné. Gessnerová ji vždycky líčila jako plachou a hodnou dívku. Nicméně dnes prý Saša zaútočila na důstojníka ÚZSI, což mohlo znamenat, že ta žena je nějakým děsivým způsobem nevyrovnaná. Její mozek byl v poslední době pod velkým tlakem a bylo dost dobře možné, že se psychicky zhroutila.

Že by Gessnerovou zavraždila ona? Znělo to naprosto nemyslitelně, ale jestli Saša zjistila, co jí Gessnerová provedla, měla by hodně silnou motivaci. Přesto Finch pochyboval, že by toho Saša byla schopná – rozhodně ne sama.

Odbočil ostře doprava a s úlevou zjistil, že v chirurgickém oddělení je tma. Když se rozsvítilo, vypadalo to, že tu je všechno v pořádku. Finch se zadíval na chirurgického robota visícího od stropu. Dosud Gessnerová tuhle technologii použila jen na dvě operace na lidech – jedna skončila úspěšně, druhá tragicky.

Finch neměl náladu na žádná překvapení a hodlal prostory důkladně prohledat. Začal tím, že systematicky pročesal medicínskou sekci a přesvědčil se, že se tu nikdo neschoval pod postel ani do skříně na tak dlouho, že by světla stačila zhasnout.

Jestli do Prahu někdo vnikl, Finch si ho nenechá proklouznout.

Kdokoliv tohle místo viděl, nesmí odsud odejít živý.

***

Hluboko ve sklepení u SMES Golem vzhlížel k otevřené ventilační šachtě. Tam nahoře sotva rozeznával denní světlo, které se sem linulo skrz otvory v hlavě sochy R2-D2 o několik poschodí výš v parku Folimanka.

Tenhle typ průduchů musel ze zjevných důvodů zůstávat neustále otevřený, aby tu v nenadálých případech mohl proudit vzduch. Zavíraly se jen při tlakových zkouškách, když bylo potřeba prověřit místnost kvůli netěsnostem, a to za velice specifických podmínek – v první řadě tu nesmělo být vůbec žádné tekuté helium.

Dnes tenhle protokol trochu změníme.

Golem sebral všechny síly a vylezl na hučící kovový kruh. Jeho vrchní strana byla zrádně oblá, ale Golemovy těžké boty měly dobrou podrážku. Zařízení mu pod nohama jemně vibrovalo. Natáhl se vzhůru, hmátl po klice trčící ze stropu a získal rovnováhu. Touhle klikou se ovládala řada kladek, které pohybovaly těžkou kovovou deskou připevněnou ke stropu.

Testovací kryt.

Hranatý ocelový panel spočíval v kolejnicích táhnoucích se přes ventilační otvor a vypadal jako obří poklop od kanálu. Dal se klikou posunout na místo a zajistit motýlími svorkami, uzavřel otvor a proměnil místnost ve vzduchotěsný sejf.

Žádný div, že bylo ocelové víko opatřené jasně červenými nápisy v češtině i angličtině:

NEBEZPEČÍ! NEZAVÍRAT!

Golem bez ohledu na varování začal točit klikou.

Za minutu sem přestane proudit vzduch.

KAPITOLA 106

Ještě zásadnější důvod? Langdon si neuměl představit, co víc by CIA mohlo vést k tomu, aby chtěla Katherinin rukopis zničit. Vždyť její kniha odhaluje novou a přísně tajnou technologii CIA. Hra, sada, zápas…

Katherine se prudce zastavila, otočila se k němu a její tvář v tvrdém světle halogenů vyjadřovala nejvyšší obavy. „Profesor Cosgrove musel vědět, že něco není v pořádku,“ pronesla. „Po té hádce s tím chlapem ze Stanfordu a těsně předtím, než jsem z neurovědy odešla na noetiku, mi dal ještě jeden úkol. A to hodně neobvyklý.“

„Co po tobě chtěl?“

„Prohlásil, že ke vzdělání každého budoucího vědce patří i podání patentové přihlášky, aby se naučil, jak ten proces probíhá. Řekl mi, že se mu můj kreativní přístup k umělým neuronům moc líbí, a že i když ten patent nedostanu, bude pro mě už samotné patentové řízení –“

„Moment…“ přerušil ji Langdon. „Ty sis tyhle umělé neurony chtěla nechat patentovat?“

Přikývla. „Bylo to jen takové akademické cvičení. Cosgrove mě varoval, že moji žádost zamítnou jako ,neužitečnou‘, protože takový neuron se nedá vytvořit. I tak po mně ale chtěl, abych si to celé promyslela, sepsala to co nejtechničtějším způsobem, vymyslela si nástroje, technologie a materiály, které ještě ani neexistují, a prošla si standardní patentovou přihláškou. A tak jsem to udělala. Co nejpodrobněji jsem vyplnila čtrnáctistránkovou přihlášku a poslala ji na úřad. Žádost mi zamítli a já si na ni od té doby nevzpomněla…“

Až do dneška, pomyslel si nevěřícně Langdon. Kdy se setkala tváří v tvář s vlastním vynálezem.

„Zpětně mi připadá,“ pokračovala Katherine, „že mě profesor Cosgrove tou svojí pobídkou chtěl vlastně chránit…“ Odmlčela se, jako by ji zradil hlas. „Možná tušil skutečný důvod, proč mi ten patent zamítli.“

„Protože si tu tvoji technologii tajně přivlastnila CIA?“

„Protože mi ji ukradla, ano.“

„Ale jak by to Cosgrove mohl vědět?“

„To je samozřejmě záhada,“připustila Katherine, „ale cítím v kostech, že to tak bylo. O spoustu let později jsem zjistila, že jsem byla jediná studentka, kterou kdy Cosgrove k podání patentové přihlášky přiměl.“

„To je dost podezřelé.“

„Je. A byl hodně vytrvalý. Vzpomínám si, jak mě pobízel: ,Nemluv o tom, Katherine. Prostě to udělej.‘ Už je dlouho mrtvý, jinak bych mu zavolala.“

„A kopii té své přihlášky ještě máš?“ zeptal se Langdon, protože ho napadlo, že na to, aby se tenhle dokument někde jen tak povaloval, je dost nebezpečný.

„Měla jsem jich dokonce víc, jenže se všechny záhadně vypařily. Vždycky jsem si myslela, že se ztratily ve zmatku při stěhování, ale možná…“

Zřejmě ti je taky ukradli. Představa, že CIA sleduje Katherine už tak dlouho, připadala Langdonovi otřesná, ale mnohé by se tím vysvětlovalo.

„Teď teprve přijde to hlavní,“ pokračovala Katherine. „Když jsem před lety dostala tu zamítnutou žádost zpátky, vyloženě mě to rozesmálo – čtrnáct stránek mého nejserióznějšího vědeckého snažení, na každé stránce opatřených červeným razítkem ZAMÍTÁ SE. Ukázala jsem ji profesoru Cosgroveovi, kterého to zjevně pobavilo o dost méně než mě, ale zeptal se, jestli by si mohl udělat kopii, prý pro budoucí generace a ,až budu slavná‘. Samozřejmě jsem mu v tom nebránila.“

„Takže Cosgrove měl kopii?“

„Ano,“ přitakala dojatě. „Když asi před deseti lety zemřel, objevila se u mě doma jeho sestra se zalepenou obálkou a řekla mi, že to bylo jedno z jeho posledních přání – aby mi ji předala.“ Katherine se zajíkla. „A v té obálce samozřejmě byla ta moje zamítnutá žádost. Trochu vyšisovaná, ale úplně v pořádku.“

Neuvěřitelné. Teď už byl Langdon pevně přesvědčený, že Katherinin bývalý profesor věděl, že s její dizertací a patentovou přihláškou se zachází nějak podezřele. Jak to mohl zjistit, to byla otázka, ale zjevně učinil kroky potřebné k tomu, aby Katherine zůstal v ruce důkaz.

Vyjednávací pozice, pomyslel si. Tu jí tím zajistil. „Kde je tenhle exemplář teď?“ zeptal se s náhlou obavou, že i ten zabavila CIA.

„U mě doma v psacím stole,“ ujistila ho. „Aspoň tam jsem ho viděla naposledy.“

„Musíme jít,“ pobídl ji Langdon a ukázal ke dveřím. „Jestli CIA zjistí –“

„Měl bys vědět ještě něco.“ Katherine se rozpačitě ošila a pak se mu podívala do očí. „Když jsem dopisovala poslední kapitolu, tu o budoucnosti noetiky, popsala jsem v ní i tyhlety svoje naivní mladické sny o vytvoření umělého neuronu. A najednou mě jen tak napadlo ke knize připojit tu neúspěšnou žádost o patent, všech těch čtrnáct stránek opatřených razítkem ZAMÍTNUTO. Řekla jsem si totiž, že když se o tenhle svůj začátečnický neúspěch podělím, třeba to inspiruje jiné mladé vědce, kteří se na svojí dráze taky potkávají s nezdary.“

Langdonovi došla slova. Poslední kousek skládačky.

Katherinina žádost o patent by vyšla v knize a viděl by ji celý svět. Žádný další důvod CIA k té své zoufalé akci nepotřebovala.

Práh je Projekt Manhattan nauky o mozku a Katherine se právě chystala zveřejnit plány jeho atomové bomby.

Langdon si jen stěží představoval, jaká právní noční můra by pro CIA vypukla, kdyby nějaká dozorčí skupina, jako je třeba Americká vědecká federace, zjistila, že významné noetičce byl zamítnut vědecký patent… a ten jí pak bez jejího vědomí a patřičné finanční kompenzace ukradla CIA.

Noční můra pro CIA, sen investigativních novinářů.

Kniha obsahovala odvážnou vizi převratné technologie, která představovala chybějící dílek v globální honbě za skutečným rozhraním propojujícím člověka se strojem. V tuhle chvíli technologií disponovala jen CIA, ale jakmile by ji Katherine zveřejnila, nastala by naprosto nepředvídatelná situace.

Ať už měly implantáty vyvíjené CIA sloužit k jakýmkoliv účelům, Práh měl zjevně potenciál poskytnout jí tajnou a bezkonkurenční technologickou výhodu.

Ale to není všechno, uvědomil si Langdon. Práh je potenciální zlatý důl.

Kdyby se CIA rozhodla uvést svou vlastní H2M technologii na trh, z Q by se rázem stala nejbohatší venture kapitálová firma na světě a mohla by financovat veškeré operace, do kterých by se CIA pustila. V každém případě bylo ale naprosto nutné ji uchovat v tajnosti.

„Navíc,“ pokračovala Katherine, „se tím vysvětluje, proč se mi včera večer Brigita tak chlubila svými patenty. To téma vytáhla, protože měla za úkol mě oťukat. Pamatuješ, jak se mě ptala, jestli mám taky nějaké patenty nebo jestli jsem někdy o nějaký žádala?“

To si Langdon pamatoval moc dobře. „A tys řekla, že ne!“

„Nechtěla jsem se do toho zaplést. A taky to je už strašně dávno.“

„Není divu, že Finch tak zpanikařil,“ uvažoval Langdon. „Gessnerová mu zřejmě řekla, že jsi jí nejen odmítla podepsat mlčenlivost, ale že jí nechceš dát ani signální výtisk své knihy, a určitě mu musela hlásit, že jsi naprosto okatě lhala ohledně svých patentových přihlášek! Finch z toho nejspíš vyvodil, že ti jde o osobní prospěch a že se chystáš publikovat nějaké skandální odhalení.“

„Můžeme to vydat teď,“ ukázala Katherine na přísně tajný svazek v jeho ruce. „A k tomu PALM snímek implantátu v mozku. Což by byl dost přesvědčivý důkaz.“

„Co je to PALM?“

„Takzvaná fotoaktivovaná lokalizační mikroskopie – zobrazovací metoda mozku. Práh do svých umělých neuronů geneticky zakódoval fluorescenční proteiny, takže jsou doslova vidět… a dá se sledovat jejich růst. Chytrý nápad. Jejich, ne můj.“

„Cože? V těch deskách jsou i obrázky? Tos mi ne–“

„Vzal jsi to moc rychle.“ Natáhla se pro svazek. „Já ti to ukážu.“

Langdon jí desky dychtivě vrátil. Přes veškeré důkazy, že CIA ukradla Katherinin nápad a vyrábí umělé neurony, neviděl žádný opravdový důkaz toho, že se v Prahu tahle technologie opravdu zkouší na lidech. Tohle by mohlo být…

„Třeba tady,“ řekla Katherine a položila otevřený pořadač na pracovní pult před nimi.

Při pohledu na obrázek Langdon ucítil zhnusení a zadostiučinění zároveň. Ta barevná fotka vypadala jako počítačová zvětšenina lidského mozku uvnitř lebky. Děsivé na ní bylo to, co bylo v mozku navíc.

Pod lebeční kostí byl do mozkové tkáně vsazený překvapivě velký počítačový čip. Od něj se klikatil drát napojený na svítící síťku fosforeskujících vláken, z nichž byla spletená jakási jemná čepička připomínající síťku na vlasy přetaženou přes vrchlík mozku.

„Neuronová síťka,“ řekla Katherine. „To je můj nápad.“

Langdon užasle sledoval, jak Katherine listuje různými obrázky, grafy a poznámkami, které dokumentovaly postupný vývoj implantátu. Už tyhle záznamy byly neuvěřitelné, ale největší šok ho čekal, když si všiml drobného nápisu v zápatí každé stránky:

PACIENT 002/VESNA

„Saša…“ zašeptal. Jeho nejhorší obavy se potvrdily. Co ti to provedli?

Langdonovi se z té husté sítě chapadel, které se klikatily po Sašině mozku jako parazit, dělalo zle. Bylo paradoxní, že se s Katherine vloupali do Prahu kvůli nezvratným důkazům – a nakonec zjistili, že hlavní usvědčující důkaz je úplně jinde: v Sašině hlavě.

Doufám, že velvyslankyně Sašu našla, pomyslel si a zase ho napadlo, že už by měli jít.

„Ať už má Saša v hlavě cokoliv,“ řekla Katherine, „umí to mnohem víc než jen léčit epilepsii.“

„A popisuje se tu nějak, co ten čip dokáže?“

„Nijak konkrétně,“ listovala Katherine složkou. „Tady se pojednává o neuronové integraci, a já tedy žasnu, že integrace dosáhli tak brzy…“

„Jak to myslíš?“

„Integrace mezi čipem a mozkem,“ vysvětlovala. „Jakmile umístíš umělou neuronovou síťku na živý mozek, chce to čas, než ty dva prvky splynou do jednoho systému. Neuroplasticita je zázrak, ale neděje se přes noc. Plné propojení mozku s neuronovým implantátem zabere minimálně deset, ale klidně i dvacet let. Je to jedna z velkých překážek, o kterých jsem v té své dizertaci psala.“

„A jaké jsi navrhovala řešení?“

„Žádné,“ opáčila Katherine. „Řešení je počkat. Biologický růst potřebuje čas. Evoluce potřebuje čas. Ale přitom…“ Prohlížela si sérii grafů a vrtěla hlavou. „Povedlo se jim ten proces mimořádně urychlit. Za jediný rok udělali to, co by jim mělo trvat nejméně deset let. Otázka zní… jak?“ Dál listovala stránkami. Na jedné byl malý snímek mladší Saši s dlouhými blond vlasy.

„Já mám jinou otázku,“ řekl Langdon. „Jestli je Saša pacient číslo dvě…“

Katherine vzhlédla. „Ano. Kdo je v tom případě pacient číslo jedna?“

Okamžitě začala listovat zpátky a hledala informace o prvním pacientovi. Langdon předpokládal, že to bude pravděpodobně ten ruský pacient s epilepsií, Dimitrij, ze stejného ústavu jako Saša.

„To je zvláštní,“ řekla Katherine. „Nevidím tu žádný oddíl s údaji nebo jinými – aha, moment – tady to máme. Je mnohem kratší, nevšimla jsem si ho.“

Oddíl obsahoval nejrůznější data, grafy a podobně děsivý rentgenový snímek mozku pokusné osoby s implantovaným čipem a neuronovou síťkou.

Dole na stránce stálo:

PACIENT 001/SYSEVIČ

Sysevič zní dost rusky, pomyslel si Langdon.

„Fešák,“ řekla Katherine, která mezitím otočila na stránku s malou fotografií pohledného muže s hranatou bradou a tmavými kudrnami. Rysy měl zjevně slovanské, robustní a autoritativní, ale v očích měl podivně bezduchý výraz. „Tomu člověku podle všeho implantovali stejný čip jako Saše,“ řekla Katherine a nespouštěla oči z textu. „Divné je, že tu nejsou žádné pooperační údaje. Vůbec nic.“

„Probereme to cestou ven.“ Langdon už mířil k otočným dveřím. „Musíme vypadnout.“

Katherine zavřela fascikl a uložila si ho do tašky přes rameno. „Nerada to říkám, ale ty záznamy končí opravdu moc náhle. Žádná další vyšetření. Jako kdyby mu voperovali ten čip a pak se něco zvrtlo. Možná… umřel.“

Byla to nepříjemná představa, ale zároveň jim dávala další munici: jestli CIA při svých experimentech zabila nic netušícího ruského pacienta s epilepsií, mělo by to v dnešním světě, který se už tak potácel na kraji propasti, velice pochmurné diplomatické následky.

Prošli otočnými dveřmi zpátky na chodbu a Langdon s úlevou zjistil, že tu je černočerná tma: zatímco byli v laboratoři, časovač světla vypnul.

Pořád ještě jsme tady dole sami.

Světla se okamžitě rozsvítila a Langdon s Katherine vyrazili směrem k oněm dvojitým dveřím, kterými se sem dostali.

Udělali jen pár kroků, když Katherine vzala Langdona za paži. „Koukej!“ zašeptala a ukázala na vzdálené dveře s oválnými okny.

Langdon to uviděl taky.

Na druhé straně dveří se právě objevilo světlo.

***

Finch propátral operační část a vydal se za roh, kde mu podlahové osvětlení dál svítilo na cestu k dvoukřídlým dveřím na konci chodby. Aby neponechal nic náhodě, cestou nahlédl do oddělení imerzivní technologie a oddechl si, když zjistil, že všechna křesla jsou prázdná a helmy na virtuální realitu v pořádku.

Pak si všiml, že jedna z židlí leží na zemi.

A že okno do počítačové místnosti je rozbité.

Za normálních okolností by se okamžitě vrhl k počítači, aby ho zkontroloval, ale v tuhle chvíli si uvědomil něco mnohem horšího – byla to opožděná reakce na cosi, co zahlédl jen pár okamžiků předtím na chodbě: skrz oválné průzory v dvoukřídlých dveřích se linul měkký přísvit.

Na chodbě oddělení VV se svítilo.

***

Někdo jde!

Ať už to byli uklízeči, hlídač nebo něco horšího, Langdon věděl, že je tu s Katherine nikdo nesmí vidět. Bohužel byli uvěznění ve slepé chodbě, odkud se dalo odejít jen tou cestou, kterou sem přišli.

Vyrazil zpátky k oddělení VV a doufal, že najde nějaký úkryt, ale když se blížil ke dveřím místnosti s kontrolovaným prostředím, uvědomil si, že se Katherine zastavila uprostřed chodby a ukazuje na zem. „Roberte,“ zašeptala, „tady jsou stopy kol!“

Langdon si jich všiml už předtím – tu cestičku do naleštěné podlahy vyryly pneumatiky vysokozdvižného vozíku.

K jeho překvapení kolem něj Katherine proběhla a zamávala na něj, ať ji následuje na konec chodby. Co to dělá?! Tam přece žádný východ není! V tu chvíli ale zahlédl to co Katherine: stopy pneumatik pokračovaly až na konec chodby a mizely… ve zdi.

To přece nejde… ledaže…

Langdon vyrazil sprintem vpřed a dohnal Katherine patnáct metrů od konce chodby. Všiml si elektronického čidla, rozeběhl se k němu a začal mávat, aby ho aktivoval. Celá stěna začala klouzat vlevo, hladce se odsunula a odhalila další úsek tmavé chodby.

Vzduch, který odtud zavanul, byl znatelně chladnější.

Ani jeden z nich nezpomalil, oba proběhli otvorem a po pár metrech se ponořili do náhlé tmy. Právě když se za nimi posuvná stěna opět zavřela, zastavili se u kovového zábradlí.

Rozzářilo se tu měkké světlo, které odhalilo jejich okolí. Langdon šokovaně zjistil, že stojí nad betonovou rampou, která se spirálou vinula dolů po obvodu úzké šachty. Když nahlédl přes zábradlí do tmy pod nimi, uvědomil si, že Práh je nepochybně mnohem rozsáhlejší než ta část, kterou z něj zatím viděli… a že pokračuje směrem, který se mu vůbec nezamlouvá.

Dolů.

KAPITOLA 107

Velvyslankyně Nagelová mířila dolů po mramorových schodech ambasády a připadala si poněkud nejistě. Vzhledem k tomu, že právě drsně vyhrožovala řediteli CIA a kopla do sebe odpolední drink, nebylo vůbec divu.

Kde je sakra ta Dana?

Seržant Scott Kerble jí slíbil, že jí její mluvčí přivede nahoru, ale Dana se zatím neukázala. A kupodivu nikde v dohledu nebyl ani Kerble.

Když Nagelová dorazila do Daniny kanceláře, její sošná mluvčí klečela na všech čtyřech, uslzeně si sbírala své osobní věci a vršila je do kartonové krabice. Vzhlédla, probodla Nagelovou pohrdavým pohledem zarudlých očí a pokračovala v balení.

To není dobré.

Velvyslankyně se chviličku vzpamatovávala a pak teprve promluvila. „Slečno Daňková, vyřídil vám Scott Kerble, že máte přijít do mé kanceláře?“

„Vyřídil.“

„A vy jste ho neposlechla?“

„Já už pro vás nepracuju,“ řekla Dana trpce.

Nagelová se zhluboka nadechla, vešla dovnitř a zavřela za sebou dveře. „Dano, mně je jasné, že se zlobíte. Měla jsem Michaela Harrise taky moc ráda, ale –“

„To je lež,“ zamumlala Dana a ani k ní nevzhlédla.

„Opravdu jsem ho měla ráda,“ trvala Nagelová na svém. „A nikdy si neodpustím, že jsem ho vystavila něčemu takovému. Donutili mě k tomu moji nadřízení. Bylo to špatně a já se za to stydím. Jednou vám to celé vysvětlím, ale právě teď je mimořádně důležité najít Sašu Vesnu, a já bych moc potřebovala, abyste mi pomohla.“

„Proč bych vám měla pomáhat!?“ obořila se na ni Dana „Co vás to napadlo, nutit Michaela do románku s nějakou cizinkou? Vždyť ona ho zabila!“

„Saša Michaela nezabila,“ ujistila ji Nagelová. „Saše teď naopak taky hrozí velké nebezpečí, možná od stejné osoby, která zabila Michaela, a já bych opravdu potřebovala, abyste mi ji pomohla co nejdřív najít.“

„Proč vám na ní tak záleží?“

Nagelová k ní přistoupila a ztišila hlas až k šepotu. „Dano, nerada to říkám, ale Saša se stejně jako Michael stala obětí mé vlády.“ Naverbovala ji CIA – a ona o tom ani neví. „A já cítím povinnost jí pomoct.“ Odmlčela se a nespouštěla z Dany oči. „Věřím, že Michael by si taky přál, abyste Saše pomohla.“

Ztepilá mladá žena se zachvěla, zkřížila ruce na hrudi a zaťala zuby, jako kdyby přemáhala slzy. Nagelovou napadlo, že u lidí tak krásných, jako je Dana Daňková, snadno zapomínáme, že jsou to taky jen křehké lidské bytosti.

„Už vám nikdy nebudu věřit,“ řekla Dana chraplavě.

„Nemám vůbec co ztratit,“ odpověděla Nagelová. „Dano, já se snažím vykoupit zpátky svoji duši, ať to stojí, co to stojí. Netuším, jestli vám tahle informace k něčemu bude, ale právě jsem za sebou spálila poslední most. Zavolala jsem svému bývalému šéfovi a pohrozila jsem vládě Spojených států.“

„Bývalému šéfovi?“ Dana se tvářila pochybovačně. „Vy jste vyhrožovala řediteli CIA?“

„Ano.“ Nagelová se na ni nervózně usmála. „Jak říkám, už nemám co ztratit. Zrovna jsem se dozvěděla velice znepokojivé informace o programu, který jsem tu pomáhala rozjet, a moje jediná naděje na to, že se mi ho povede stopnout a dokázat svoji nevinu, je video, které jsem právě dostala: předsmrtné doznání ženy, která ten program říd–“

„Paní velvyslankyně?“ ozvalo se za ní.

Nagelová se prudce otočila a zjistila, že seržant Scott Kerble tiše pootevřel dveře a opatrně nakukuje dovnitř.

„Neumíte klepat?“ vyjela na něj Dana.

„Scotte!“ oslovila ho Nagelová. „Kde jste vězel? Měl jste přece – “

„Omlouvám se, madam,“ řekl mariňák nezvykle odtažitě. „Bohužel jsem dostal rozkaz, abych vás zadržel.“

Nagelová se na svého věrného velitele ochranky dívala a začínala tušit, co se tu děje. „Rozkaz od ředitele CIA?“

„Pojďte prosím se mnou.“

„Přece nemůžete zatknout velvyslankyni!“ vykřikla Dana. „Je to vaše nadřízená!“

Kerble zavrtěl hlavou. „My jsme armáda Spojených států.“

Dana se podívala na Nagelovou a ta jí to kývnutím potvrdila. Ochranka z řad námořní pěchoty bohužel dostávala rozkazy z mnohem vyšších míst. Velvyslankyně hluboce zalitovala svého rozhodnutí svěřit Kerbleovi diplomatický balíček. Moje jediná kopie videa…

„Paní velvyslankyně?“ Kerbleovi to bylo očividně trapné. „Pojďte prosím se mnou.“

„Jistě, Scotte. Jenom moment. Slečna Daňková právě dala výpověď a já bych se s ní ráda v soukromí roz–“

„Ruce před sebe!“ rozkázal hluboký hlas, dveře se rozlétly a ukázalo se, že za Kerblem čekají dva další mariňáci. Zřejmě cítili povinnost podpořit svého velitele, jehož zdvořilost zjevně nikam nevedla.

„Pouta nebudou nutná,“ řekla Nagelová. „Půjdu s vámi sama, jenom bych si potřebovala rychle promluvit se slečnou –“

„To nepůjde,“ štěkl jeden z nich a přistoupil ke dveřím. „Nastavte ruce, madam.“

Nagelová se nevěřícně zadívala na Kerblea, jehož výraz v přítomnosti kolegů znatelně ochladl.

„Nastavte ruce,“ zavelel Kerble. „A s paní Daňkovou už ani slovo. Máme svoje rozkazy. Žádné další kontakty. Vaši kancelář jsme zapečetili, prohledáme ji a ostatní prostory ambasády taky.“

„Prohledáte? Kvůli čemu?“

Kerble, jako by její otázku neslyšel, se otočil k Daně. „Slečno Daňková, pokud jste podala výpověď, musíte okamžitě opustit ambasádu. Rozumíte, co vám říkám?“

„Ano, ale –“

„V té krabici jsou vaše osobní věci?“

Dana přikývla.

Kerble došel ke krabici, nahlédl do ní, pak přejel pohledem zpátky k Nagelové, a právě ve chvíli, kdy byli ostatní mariňáci zaneprázdnění nasazováním pout, se jí podíval přímo do očí. Nagelová sledovala, jak se Kerble naklání nad Danin pracovní stůl a cosi rychle píše na lepicí poznámkový papírek. Pak jediným plynulým pohybem sáhl do náprsní kapsy uniformy, vytáhl kurýrní tašku, kterou mu Nagelová svěřila, lísteček na ni přilepil, vložil ji do krabice a schoval ji pod Daniny věci tak, aby nebyla vidět.

Co že to zrovna udělal?!

Kerble se s kamenným výrazem vrátil k Nagelové, která už měla na rukou standardní pružná nylonová pouta. „Paní velvyslankyně,“ oslovil ji, „doporučuji vám, abyste v zájmu vlastního bezpečí poslechla rozkazy těchto mužů.“

Než stihla Nagelová odpovědět, Kerble už se otočil zpátky k Daně.

„Slečno Daňková,“ pronesl stroze, aby bylo jasné, kdo tu velí. „Je nejvyšší čas – vezměte si své osobní věci a okamžitě opusťte prostory ambasády.“

Dana se vyděšeně chopila krabice a kolem spoutané velvyslankyně zamířila rovnou k východu.

***

Nagelová má problém.

Scott Kerble sledoval, jak jeho kolegové eskortují velvyslankyni po schodech do suterénu. Pro nejrůznější diplomaty pracoval už od začátku své služby, ale žádný z nich v něm nikdy nevzbudil takový obdiv a takovou důvěru jako Heide Nagelová. Jeho rozhodnutí porušit rozkazy a ochránit ji bylo čistě impulzivní – jako by mu něco napovídalo, že to má udělat. A slušně tím ohrozil celou svoji další kariéru.

Jenže tady je něco hodně špatně.

Ředitel CIA Gregory Judd nesdělil Kerbleovu týmu žádné detaily – dal jim jen přímý rozkaz; velvyslankyně měla být do odvolání a pod stálým dozorem zadržena v krizovém středisku.

To je hodně nezvyklý postup.

A ještě neobvyklejší bylo to, že ředitel nařídil prohledat její kancelář a zabavit veškerá digitální média – počítače, harddisky, DVD, flashdisky a tak dále –, a to mohlo znamenat jen dvě věci: buď Nagelovou podezírali ze špionáže, což bylo absurdní, nebo se ředitel obával, že má informace, které by mohly poškodit samotnou CIA.

Kerble si byl ale jistý, že ta věc, v jejíž nalezení ředitel doufá, právě opustila budovu v papírové krabici s věcmi Dany Daňkové.

Dobře to schovejte, řekla mu velvyslankyně. S nikým o tom nemluvte.

Kerble netušil, co v tašce může být, ale věděl, že Dana si rozhodně netroufne ji otevřít. A ředitel CIA byl ta poslední osoba, které by o ní Dana řekla.

Čistě pro jistotu Kerble k tašce připojil nepodepsanou poznámku:

D., nikomu o tom neříkejte. Spojím se s vámi.

Zásilka je v bezpečí, pomyslel si. Minimálně prozatím.

Kolegům tenhle detail zamlčel. Nezmínil se jim ani o tom, jak divně se velvyslankyně chovala – včetně toho, že přišla na ambasádu pěšky a bez doprovodu. Nagelová je ta nejmorálněji smýšlející osoba, kterou znám, připomněl si. Určitě se zapletla do něčeho, čemu já jen nerozumím.

Vzhledem k tomu, že velvyslankyně teď byla zadržená, považoval za prozíravé najít její soukromé auto a z ulice ho přeparkovat na nádvoří ambasády ke zbytku velvyslaneckého autoparku. Zašel do místnosti ochranky a vzal si náhradní klíčky, které tu pro případ nouze měli ke všem autům. Pak zasedl k počítačovému terminálu, aby vůz lokalizoval podle skrytého sledovacího zařízení, kterým byla vybavená všechna auta, jimiž mohla velvyslankyně potenciálně jet. Věděl, že SUV nebude daleko, protože velvyslankyně sem došla pěšky, ale jeho souřadnice by mu ušetřily čas a pobíhání po okolních ulicích. Chvilku čekal, než se sledovací zařízení aktivuje. Když se na mapě Prahy objevilo blikající kolečko, Kerble na něj zůstal zmateně zírat. Auto rozhodně neparkovalo nikde v okolí, jak očekával. Stálo asi pět kilometrů odsud – na kopci nad parkem Folimanka.

***

Několik pater pod zemí Golem právě přešel po sklepení s ukrytým SMES ke dvanácti nádobám s tekutým heliem. Každá z masivních láhví měla nahoře vyztužený elektronický bajonetový závit a ventil napojený na izolovanou hadičku, kterou se napájelo SMES. Na stěně poblíž nádrží svítil kontrolní panel se zobrazením všech dvanácti válců včetně jejich různého stavu naplněnosti.

Panel zřejmě reguloval tok helia z každé nádoby. Golem neměl tušení, jak se s ním zachází, ale nechtěl to zkoušet. To, k čemu se chystal, nebyla žádná hodinářská práce. Zastavit přítok superchladné tekutiny do SMES bylo velice jednoduché.

Přistoupil k první nádobě, oblé nerezové láhvi, která byla vyšší než on. V láhvi se odrážela jeho jílem pokrytá tvář. Nejsem zrůda, připomínal si s vědomím, že jeho vnější slupka je u něj stejně jako u kohokoliv jiného jen maskou, která skrývá vnitřní pravdu. Jsem její ochránce.

Přesně jak očekával, nahoře na každé nádrži bylo kromě propletence elektronických konektorů a ventilů ještě manuální vypínání – ventil v podobě kolečka, který se v naléhavém případě dal zavřít.

Je to asi tak složité jako zavřít zahradní hadici.

Podle všeho, co si k tomu načetl, by měla pomalá řetězová reakce odstartovat hned, jak se proud helia přeruší; supravodivé cívky se začnou zahřívat, ztratí něco ze své vodivosti, začnou klást proudu odpor a nastartují smrtící smyčku zpětné vazby.

Teplo ⇒ odpor ⇒ teplo ⇒ odpor ⇒ teplo…

Až ventily zavřu, pomyslel si, budu mít asi tak dvacet minut.

Pak se cívky zahřejí na kritickou teplotu – na hranici quench efektu, kdy začne všechno helium v systému vřít a přemění se na plyn. Golem si představil ventilační trubku nad sebou, která byla teď neprodyšně uzavřená, a pomyslel na ten rychle se rozpínající oblak plynného helia, které se bude snažit bezpečnou cestou dostat ven v podobě gejzíru ledových heliových výparů.

Ale to už nepůjde, pomyslel si. Dneska pojedeme podle jiného scénáře.

Rychle expandující plynný oblak nebude mít kudy uniknout a začne vyvíjet nesmírný tlak na každý čtvereční centimetr svého vzduchotěsného vězení.

Včetně průtržných kotoučů.

Golem se zhluboka nadechl a očima přejel po řadě nádob. Už teď si představoval, jak tlak ve sklepení roste… jak doléhá na silné betonové zdi… jak průtržné kotouče na nádržích praskají. A pak se do místnosti vylije nějakých dvacet tisíc litrů tekutého helia.

Řetězová reakce nastane okamžitě, nepůjde zastavit a rozpínání plynu bude mít katastrofální následky stejně prudké a ničivé, jako kdyby v tomhle podzemním prostoru někdo odpálil silnou bojovou hlavici.

KAPITOLA 108

Sestupovali dolů a Langdon se přistihl, jak si přeje, aby jejich úniková cesta skrz posuvnou stěnu vedla k dennímu světlu, a ne k rampě, která se vine dál do hlubin země. Samozřejmě bylo logické, že protiatomový kryt musí být hluboko pod zemí – ostatně americká nukleární velicí centra pod horami Cheyenne a Yamantau byla vybudována pod více než tři sta metrů silnou vrstvou žuly –, ale Langdon doufal, že se jim podaří nalezené důkazy dopravit z Prahu ven, a ne ještě hlouběji dovnitř.

Při troše štěstí pro ně ten, kdo sem vešel za nimi, nepředstavuje nebezpečí, ale ani tak Langdon a Katherine nechtěli ztrácet čas a snažili se před ním získat náskok, ať už to byl kdokoliv. Konečně našli to, pro co sem přišli, a teď bylo potřeba dostat se ven.

Ještě chvíli běželi po spirále dolů, a právě když se dostali na samotný konec rampy, ozval se nad nimi děsivý zvuk – rychlé staccato podrážek dusajících po betonu. Tohle nebyl žádný údržbář.

„Musíme jít,“ zašeptal Langdon.

Na konci rampy našli další posuvnou stěnu, úplně stejnou jako tu nahoře. Proběhli skrz a ocitli se ve strašidelně působící chodbě dlouhé zhruba deset metrů. Matné černé stěny, strop a podlaha v tom šeru působily spíš dojmem mauzolea než technologického centra.

„Tady je to úplně jako v jiném světě…“ zašeptala Katherine.

Ať už byli kdekoliv, Langdon odhadoval, že na hledání úkrytu mají maximálně dvacet vteřin. Běh po spirále je naprosto dezorientoval a od východu na bastionu U Božích muk se s každým krokem vzdalovali. Langdon se obával, že kdyby si jich někdo všiml tady dole, spustí alarm a oni přijdou o jakoukoliv možnost úniku.

Proběhli tou pohřební chodbou a cestou minuli dlouhé okno po pravé straně, za kterým ve tmě pulzovalo moře zelených a červených světelných teček. Langdon rozeznával siluetu drátěné klece a v ní aspoň deseti mohutných počítačových skříní.

„Faradayova klec…“ zašeptala Katherine. „Tohle musejí být kvantové počítače.“

Langdon toho o kvantových počítačích věděl velice málo – vlastně jen to, že je potřeba je odstínit před kosmickým zářením a dalšími formami radiace. Že by to byl další důvod, proč je Práh pod zemí?

U vstupu do počítačové místnosti Katherine vůbec nezpomalila. Zřejmě s Langdonem sdílela stejnou instinktivní nechuť nechat se chytit doslova do klece.

Na konci chodba odbočovala vlevo a za rohem opět zahlédli slabé světlo, které tentokrát označovalo mnohem delší úsek podobně černé chodby.

„Tam!“ ukázala Katherine na její konec.

To, co leželo před nimi, sice nabízelo jakýsi paprsek naděje, ale zároveň Langdon za sebou opět zaslechl nezaměnitelný zvuk kroků.

To nemáme šanci stihnout.

Chodba v dálce končila kovovými dveřmi, nad kterými byl vidět symbol vyvedený tím nejpraktičtějším a nejuniverzálnějším jazykem na světě – a jeho význam byl zcela jednoznačný.

Obrázek schodiště vedoucího vzhůru je potěšil a Langdon si byl jistý, že pokud zvládnou vyjít zpátky do vyššího poschodí, zpáteční cestu do bastionu už snadno najdou.

Jenže k těm schodům se nedostaneme nepozorovaně, pomyslel si a poslouchal, jak se kroky přibližují.

Na chodbě před nimi byly dvoje dveře, oboje napravo. Langdonovi bohužel hned došlo, že ani jedny jim nepomůžou.

Ty první jen kousek před nimi byly označené SKLADIŠTĚ. Jestli to bylo něco podobného jako sklad zdravotnického materiálu o patro výš, tak v něm byly jen dlouhé police, automatické osvětlení a žádný další východ. To by byla past.

Druhé dveře hned za nimi byly mnohem větší a nacházely se ve výklenku hlubokém pár desítek centimetrů. Ať už za nimi bylo cokoliv, bylo to zřejmě důležité, protože i odsud bylo vidět, že jsou opatřené bezpečnostním prvkem, který už znali – kulatým terčem z černého skla.

RFID čtečka… kterou už nemáme jak obelstít.

Kroky za nimi zněly stále hlasitěji.

Když se blížili ke skladišti, Langdon se zastavil. V hlavě mu vyklíčila myšlenka. Odkud se berou nápady, to bylo jedno z velkých tajemství. Katherine tvrdila, že mysl je přijímač, který se dokáže naladit na vyšší pole vědomí. Gessnerová zase prohlašovala, že mozek je počítač s biliony neuronových přepínačů, které jsou nastavené na řešení problémů.

V tuhle chvíli Langdonovi bylo úplně jedno, kde je pravda. Nezáleželo na tom, odkud se jeho nápad vzal. Důležité bylo jen to, že zničehonic přesně věděl, co dělat.

***

Proč se zastavil?!

Katherine se otočila k Langdonovi, který právě otvíral dveře do skladiště. Bylo jasné, že ke schodům na konci chodby už nepozorovaně nedoběhnou, ale schovat se ve skladišti jí připadalo jako sebevražda.

Rozeběhla se k němu, aby ho zadržela, ale to už Langdon vkročil dovnitř. Zářivky na stropě se rozblikaly a ozářily vstup do úzké místnosti s policemi, která se od nich táhla do tmy. Langdon bez váhání z jedné police sebral láhev tekutého čistidla a jako na kuželkách ji vyslal po podlaze mezi regály. Láhev poskakovala po zemi, dojela až na konec, aniž se dotkla stěny, a cestou probudila k životu další světla v hloubi skladiště. Ještě nestačila dojet až na konec, a Langdon už se vrátil zpátky na chodbu. Dveře zase zavřel, ale škvírku nechal pootevřenou – právě tak, aby se do spoře osvětlené chodby linul proužek světla zářivek. Pak chytil Katherine za ruku a co nejrychleji ji táhl dál směrem ke dveřím na schodiště, ke kterým to měli pořád ještě skoro čtyřicet metrů.

Katherine v běhu ucítila nával optimismu. Uvědomila si, jak chytře to Langdon vymyslel. My na konec chodby vůbec nemusíme.

A stalo se přesně to, co předpokládala: když doběhli k výklenku s RFID čtečkou, Langdon do něj skočil a Katherine vtáhl s sebou. Výklenek byl jen asi metr hluboký, a tak se otočili zády k těžkým dveřím, přitiskli se ke studenému plechu, zatahovali břicho, snažili se vytáhnout co nejvíc do výšky a doufali, že výklenek stačí na to, aby je skryl pohledům.

Za okamžik zaslechli, jak kroky vstoupily do chodby a zastavily se. Rozhostilo se dlouhé ticho.

A pak Katherine uslyšela cvaknutí, které si nešlo s ničím splést: natažení závěru pistole.

***

Jonas Faukman prudce otevřel oči a uvědomil si, že u svého stolu usnul. Nebyl si jistý, co ho tak náhle vzbudilo – možná déšť, který teď přímo tloukl do okna –, ale když vstal, aby se protáhl, uvědomil si, že už zase cítí chladné prsty hrůzy.

Všechno je v pořádku, ujišťoval sám sebe. RL&KSVPOHO.

KAPITOLA 109

Langdon a Katherine stáli nehybně vedle sebe a skoro nedýchali. Zády se doslova lepili ke zdi, nebo lépe řečeno k neobvykle širokým ocelovým dveřím. I když se jim do výklenku povedlo vklouznout nepozorovaně, cvaknutí zbraně, které v tu chvíli zaslechli, nevěstilo nic dobrého.

Langdon tiše doufal, že světlo zářivek ve skladišti vzbudí v jejich pronásledovateli dostatečné podezření a že se vydá místnost prohledat.

Potřebujeme jen na minutu odvést jeho pozornost.

Jestli se to nepovede, jsou v pasti.

Kroky se opět rozezněly, ale tentokrát se blížily pomaleji. Po několika napjatých vteřinách Langdon uviděl něco, co toužebně očekával – po protější stěně se rozlila slabá šmouha zářivkového světla. Náš pronásledovatel otevřel dveře do skladiště!

Pak se světlo zase vytratilo a Langdon zaslechl, jak se dveře s klapnutím zavírají. Šel dovnitř?! Langdon napínal uši, ale místo kroků slyšel jen ticho. Katherine se posunula těsně vedle něj a Langdon ucítil, jak se její dlaň na jeho boku snaží nahmatat tu jeho. V první chvíli si myslel, že hledá citovou oporu, ale pak si uvědomil, že mu do ruky tiskne nějaký drobný předmět. Podíval se dolů: bylo to kosmetické zrcátko, které právě vytáhla z tašky.

Langdon zrcátko palcem otevřel a opatrně ho vysunul na dva centimetry z výklenku. Doufal, že v nevelkém odrazu spatří prázdnou chodbu. Místo toho ale zahlédl nezaměnitelný tvar postavy, která se k nim kradla blíž a blíž. Byl to starší muž s šedivými vlasy, s brýlemi a v obleku.

Ať už to byl kdokoliv, zjevně s nimi nehodlal žertovat. V rukou měl pistoli a mířil jejich směrem.

***

Everett Finch zkoumal pohledem přes hlaveň pistole SIG Sauer chodbu před sebou. Vetřelec byl nedaleko. Ten, kdo vnikl na dolní úroveň Prahu, se neschoval ve skladišti: přišel na jiný úkryt.

A jestli se ti lidé dostali až sem, jsou nebezpečně blízko odhalení nejvzácnějšího tajemství, které Práh skrývá.

Finch zvolna postupoval a soustředil se na jediné místo, kde se v téhle chodbě dalo schovat – na dveře, které se skrývaly ve výklenku vpravo před ním právě tak hluboko, aby se do nich dalo těsně vtisknout.

Držel se u levé stěny chodby, postupoval opatrně, krůček po krůčku, a pistolí mířil na výklenek. Jak se k němu blížil a úhel zorného pole se mu rozšiřoval, postupně z něj viděl stále větší část. Když konečně dohlédl na levý okraj kovových dveří, udělal dva rychlé kroky vpřed, přikrčil se, vymrštil paže a namířil ke smrtícímu výstřelu.

K jeho překvapení byl výklenek prázdný.

***

Langdon a Katherine stáli čelem k sobě a srdce jim bušila.

Co se to právě stalo?!

Jen před pár vteřinami se ještě zády tiskli k chladné oceli dveří. Langdon zahlédl v zrcátku odraz muže s pistolí, který postupoval přímo k nim, a ucukl. Jak zády vrazil do dveří, přepadl ho pocit, že ztrácí rovnováhu – jenže pak Katherine nevěřícně vytřeštila oči a Langdonovi došlo, co se děje.

Ty těžké dveře za nimi se právě pohnuly.

Langdon se o ně znovu prudce opřel zády a tentokrát se k němu Katherine přidala. Dveře byly na pevné pružině a šlo to ztuha, ale když se oba zapřeli nohama a najednou zabrali, přece jen se jim je povedlo otevřít. V tuhle chvíli nemělo smysl přemýšlet, proč tu tedy je ta RFID čtečka, ale když dveřmi vklouzli dovnitř, všiml si Langdon, že otvor zámku na zárubni je ucpaný kusem nějaké zelené látky, zjevně proto, aby se zase nezavřel.

Kdo ty dveře nechal otevřené?!

Langdon v obavě ze střelce na chodbě zelenou látku instinktivně vytáhl a nechal dveře tiše zapadnout. Zámek cvakl. Zamčeno. Najednou si uvědomil, že to, co drží v ruce, není vůbec látka, spíš vinyl nebo guma – byl to chumáč listů, který někdo utrhl z umělého fíkusu hned za dveřmi.

„To je neuvěřitelné štěstí,“ zašeptal užasle.

Katherine se ulevilo o dost méně, než čekal. „Ledaže by si někdo chtěl pojistit, že se dostane ven.“

„Jak to myslíš?“

Ukázala na druhou čtečku RFID karet na zdi hned za fíkusem. „Kartu potřebuješ i na cestu odsud, Roberte. Někdo si ty dveře zapřel… a my jsme se tu právě zamkli.“

***

Golem uchopil ventil čtvrté nádoby helia a pootočil s ním doprava, tak, jak to udělal s prvními třemi. Brzy bude po všem. Po několika otočkách se záklopka zavřela a kontrolní panel se dal do hysterického pípání. Ikonka nádoby číslo 4 zčervenala. VYPNUTO. Teď už varovnou červenou svítily čtyři kontrolky v řadě, osm dalších vedle nich bylo pořád ještě zelených.

Pustil se do stejné procedury u páté nádoby. Zvolna, metodicky pracoval, dokud kontrolka nezčervenala.

Golem postupoval dál a postupně zavíral jeden ventil za druhým. Pokaždé když zavřel jednu nádobu, kontrolní panel zapípal, provedl úpravu a otevřel přístup helia z další záložní nádoby.

Golem se sice nemohl dočkat, až tenhle úkol dokončí, ale přesto postupoval zvolna a zhluboka dýchal, aby se vyvaroval dalšího záchvatu. Cíl měl na dohled, a tak se nutil k opatrnosti. Postupně zavíral ventil za ventilem a v duchu si pořád dokola přehrával svou únikovou cestu.

Dvacet minut je spousta času…

Rozezněl se hlasitý bzučák a vytrhl Golema z myšlenek. Kontrolní panel varovně blikal a jeho pípání znělo stále naléhavěji. Displej ukazoval jedenáct zavřených nádob. Teď už byly všechny nádrže kromě čísla 12 manuálně odpojené od SMES. A ještě důležitější bylo, že devět z těchto nádrží bylo podle ukazatelů úplně plných.

Tisíce kilogramů tekutého helia v téhle komůrce.

Golem se zhluboka nadechl, ještě jednou si v duchu prošel svůj plán a položil dlaň na otočný uzávěr láhve číslo 12.

Tohle dělám pro tebe, Sašo, pomyslel si a začal utahovat ventil.

Práh vybudovali z tvojí krve.

Z naší krve.

Ventil se zastavil. Přívod byl zavřený.

A já ho právě zničil.

***

V sídle CIA v Langley seděl ředitel Judd o samotě ve své zabezpečené komunikační místnosti. Přemýšlel, jak reagovat na to děsivé video, které právě zhlédl. Z internetu už ho technický tým odstranil, ale to byla jen slabá útěcha; ten, kdo Gessnerovou vyslýchal, ho tam mohl kdykoliv umístit znovu.

Judd nepochyboval, že kdyby tohle video uniklo, okamžitě se virálně rozšíří po celém světě. Nejenže zachycovalo brutální mučení významné vědkyně, ale zároveň obsahovalo její výpověď, která odhalovala existenci přísně utajeného amerického zpravodajského projektu, včetně jeho umístění, revolučních technologií a nedobrovolných pokusů na lidech.

Důsledky by byly horší než cokoliv, co CIA kdy poznala.

KAPITOLA 110

Langdon pohledem zkoumal malou místnost, do které s Katherine právě unikli.

Ať jsme kdekoliv, zrovna jsem nás tu zamkl.

Prostor působil rozhodně útulněji než strohá chodba venku; byl tu koberec, pár realisticky působících umělých stromů, a dokonce několik abstraktních obrazů na zdi. Před nimi se klenul oblouk vchodu a on se na něj s úzkostí zadíval. Za ním se doleva stáčel široký betonový tunel. Langdona napadly hned tři důvody, proč působí hrozivě.

Zaprvé – bleděmodrá světla na šedých stěnách tunelu už byla rozsvícená, což napovídalo, že někdo může být uvnitř. Zadruhé – betonová podlaha se svažovala dolů, a Langdonovi se příliš nechtělo pouštět se ještě hlouběji. A konečně – z toho, že tu RFID karta byla potřeba ke vstupu i odchodu, se dalo soudit, že tunel nevede k východu, ale spíš do nejzabezpečenější oblasti Prahu.

Na prchavý okamžik Langdona napadlo, jestli nebude bezpečnější se prostě vzdát, ale rostlo v něm podezření, že ten starší, dobře oblečený muž, který je pronásleduje, je možná sám pan Finch – muž, který podle velvyslankyně nebere zajatce a při ochraně Prahu se nezastaví před ničím.

Potřebujeme se někde schovat – a to hned.

Dohnal Katherine, která už kráčela tunelem, a společně došli k dalšímu klenutému vstupu. Tenhle byl obložený elegantním černým kamenem a opatřený širokými dvoukřídlými dveřmi z matného skla. V průsvitné ploše byl vyleptaný známý obrázek.

Langdon a Katherine si beze slova vyměnili pohled. Všechno, co viděli doteď – chirurgičtí roboti, laboratoře pro virtuální realitu, umělé neurony i počítačové čipy –, byla nejspíš jen předehra k tomu, co se skrývalo za těmito dveřmi.

V náhlém návalu adrenalinu Langdon přešel ke dveřím a otevřel je natolik, aby mohl nahlédnout dovnitř. K jeho překvapení ho cosi donutilo okamžitě se podívat směrem, který byl takhle hluboko pod zemí trochu nečekaný.

Vzhůru.

Zjistil, že hledí k vysokému klenutému stropu – ke kupoli, na kterou zespoda zářilo matné světlo. Kruhový dóm trochu připomínal planetárium, ale Langdon dobře věděl, k čemu byl původně určený. Kupole je nejodolnější architektonický tvar. Tohle byl úkryt – místnost, kde se lidé měli shromažďovat během útoků a skrývat před výbuchy, nejhlubší, nejbezpečnější část krytu.

Langdon už podobný tajný podzemní dóm, rovněž vlastněný americkou vládou, kdysi viděl – ukrýval se pod golfovým hřištěm v Greenbrier Resort v Západní Virginii. Tři desítky let byl soukromý protiatomový kryt amerického Kongresu jedním z nejlépe střežených amerických tajemství, až ho v roce 1992 veřejně odhalil deník Washington Post.

Langdon sklonil hlavu a rozhlédl se po prostoru. Tak tohle rozhodně není planetárium. Byla to velká, dokonale kruhová místnost a jemu bylo už teď jasné, že nic takového nikdy v životě neviděl.

***

Kam jsme se to dostali?

Katherine udiveně vešla do dómu zároveň s Langdonem. Na první pohled jí to tu připomínalo kapitánský můstek vesmírné lodi z nějakého sci-fi.

Místnosti vévodila vyvýšená okrouhlá plošina, na které stálo aspoň dvacet pracovních stanic uspořádaných do kruhu a namířených směrem ven. Každé tohle velitelské stanoviště sestávalo ze složitého kokpitu podobného leteckému simulátoru.

Katherine sjela pohledem níž a zjistila, že se dívá na něco naprosto nepochopitelného. Na plyšovém koberci, který obklopoval velitelský můstek, stály hladké, nízko posazené kovové kapsle, paprskovitě uspořádané směrem od středu jako loukotě kola. Každá z těch lesklých kapslí připomínala moderní umělecké dílo – šlo o minimalistickou torpédovitou skořápku z elegantního černého kovu, tři metry dlouhou a propojenou s jedním z velitelských stanovišť na můstku.

Katherine zmateně došla k té nejbližší a všimla si, že její horní část je ve skutečnosti vypouklý panel barevného skla, vyrobený tak dokonale, že neměl žádné švy. Podívala se dovnitř, ale neviděla nic než tmu.

„Co to je?“ zašeptala, když k ní Langdon přistoupil.

Chvilku si kapsli prohlížel, pak vztáhl ruku a dotkl se tlačítka nenápadně zapuštěného do boční stěny. Zasyčelo to, jako když vzduch vnikne do vakua, a skleněné víko se vzneslo jako výklopné dveře luxusního auta. Uvnitř se rozsvítilo slabé světlo a odhalilo polstrovaný interiér, který vypadal jako nějaké futuristické lůžko.

Nebo rakev.

„To bude nejspíš pokročilá verze té kapsle, kterou jsme viděli u Gessnerové v laboratoři,“ řekl Langdon.

Katherine přikývla. Prohlížela si popruhy na suchý zip a intravenózní kanylu. Byla to nepochybně nová generace základního prototypu, ve kterém našli mrtvolu doktorky Gessnerové – přístroje na řízenou hypotermii, který dokáže pacienta v kritickém stavu celé hodiny držet na prahu smrti.

Tahle verze byla nejen větší a elegantnější než její předchůdkyně, ale obsahovala i speciální podložku pod hlavu s plyšově měkkým potahem a otvorem o velikosti lebky. Otvor v mnohém připomínal helmu magnetoencefalografu, konkrétně její oblast vybavenou magnetickými senzory detekujícími aktivitu neuronů – i když Katherine měla za to, že pokud jsou tu ve hře mozkové čipy, možná tahle helma obsahuje nějakou technologii operující s blízkým elektromagnetickým polem nebo ultraširokopásmovou technologií, které se pro propojování s mozkovými implantáty obvykle používají.

Bezdrátová komunikace přímo přes lebku, pomyslela si a zamrazilo ji. Jestli nějaké pokusné osobě implantují plně integrovaný H2M čip… a jestli tenhle čip umí monitorovat mozkovou aktivitu v reálném čase…

Katherine se udělalo slabo. Postupně jí svítalo, k čemu je tahle místnost určená. Bylo až neuvěřitelné, že se o tom s Robertem celé odpoledne bavili: změněné stavy vědomí, mimotělní zážitky, psychedelické tripy, postiktální epileptické stavy. Hlavou se jí honil jeden pojem za druhým: mozkové filtry, univerzální propojení, nevyužitá schopnost lidstva vidět mnohem širší spektrum reality.

Uvědomila si, že tyhle lesklé sarkofágy jsou završením výzkumného projektu, který ani ne před hodinou prohlásila za zcela nemožný.

Opravdu se to tu děje?

Langdon vedle ní zvedl oči od kapsle a rozhlédl se po celém dómu. „Já ale pořád nechápu, co se to tady vlastně odehrává.“

Katherine věděla, že odpověď na jeho otázku je jednoduchá, a zároveň nesmírně složitá. Tohle místo bylo navržené, aby odhalilo nejzáhadnější tajemství života… vrcholný změněný stav vědomí… tu nejprchavější lidskou zkušenost…

Jak se pomalu vyrovnávala s tíhou okamžiku, vztáhla ruku a pomalu uchopila jeho dlaň do své.

„Roberte,“ zašeptala, „oni tu postavili laboratoř smrti.“

KAPITOLA 111

Laboratoř smrti.

Langdonovi zvolna docházely důsledky Katherinina šokujícího odhalení a najednou ho začala napadat spousta dalších otázek. Proč by CIA studovala smrt? Co chtějí zjistit?

Z čistě intelektuálního hlediska mu sice představa porozumění smrti připadala nesmírně podnětná, ale obával se, že tahle místnost slouží mnohem temnějším účelům, než je jen bádání o lidském vědomí či o smrti. Myšlenka, že je někdo uveden do „stavu smrti“ z jakéhokoliv jiného důvodu, než je podpora životních funkcí, byla nepředstavitelně hrůzná. Dokonce i když je pacient pod vlivem drog nebo si na ten zážitek nevzpomíná…

„Potřebuju o tom výzkumu zjistit všechno,“ řekla Katherine a vydala se mezi kapsle.

„Jenže my musíme jít dál,“ naléhal Langdon a nervózně se ohlédl ke vchodu.

Rychle ji došel a ukázal k opačné straně dómu, kde byl vidět nápis SYSTÉMY / INFRASTRUKTURA. Pochyboval, že by se tudy dostali k východu, ale aspoň by se tam mohli lépe schovat, a Langdon žádnou lepší možnost neviděl. Není cesty ven.

Prokličkovali labyrintem kapslí, a když byli v polovině dómu, všiml si Langdon, že do infrastrukturní části nevedou dveře, ale jakýsi velký, obdélníkový otvor v podlaze.

To máme sejít ještě hlouběji?

Ať už do otvoru vedly schody, žebřík nebo nějaký výtah, Langdona představa dalšího sestupu nijak netěšila.

Ale nakonec tuhle možnost stejně nedostali.

Za zády jim třeskl výstřel. Ohlušující zvuk se ozvěnou odrážel celou kupolí. Langdon a Katherine se otočili a na místě se zastavili. Šedovlasý muž v obleku se k nim blížil a mířil zbraní na ně na oba.

„Vy budete asi doktorka Solomonová a profesor Langdon, že?“ pronesl poklidně. Hlas měl povědomý – ten jižanský přízvuk už Langdon slyšel z telefonu Heide Nagelové ve velvyslanecké rezidenci.

Finch.

„Hrajete nebezpečnou hru,“ pokračoval Finch a stále se blížil. „A obávám se, že pro vás neskončí dobře.“

***

Finch věděl, že nic neupoutá pozornost lépe než zvuk výstřelu v uzavřeném prostoru. Ve filmech před ním lidé prchali, ve skutečnosti působil paralyzujícím dojmem. A tak potěšeně sledoval, jak Solomonová a Langdon ztuhli na místě a zvedli ruce nad hlavu v univerzálně srozumitelném gestu kapitulace. Jeho cíle teď reagovaly čistě instinktivně a Finch měl v ruce všechny karty.

„Položte tu tašku, doktorko Solomonová,“ přikázal pro případ, že by v ní měla zbraň.

Solomonová poslechla a položila tašku na zem. V tu chvíli si Finch všiml, že taška obsahuje tlustý černý fascikl… nepochybně nějaký z těch tajných dokumentů, které tu cestou posbírali.

Dost mi to zjednodušujete.

Podle všeho se tihle dva vloupali do tajného vládního zařízení a ukradli přísně tajný materiál. Kdyby je Finch zastřelil, nic by se nevyšetřovalo, zvlášť když se jim podařilo proniknout takhle daleko. Ironií osudu byla smrt přesně tím důvodem, proč tahle místnost vznikla.

Finch je ale chtěl každopádně nejdřív vyslechnout – a zjistit, kdo a jak je do toho ještě zapletený. Velvyslankyně Nagelová je zjevně spoluvinice, která se nejen pokusila zmařit Finchovy plány, ale ohrozila celou agenturu. Mimořádně špatný nápad. Teď už ji ředitel Judd určitě nechal zatknout a naloží s ní po zásluze.

Divoká karta v téhle hře je Saša Vesna, pomyslel si a vzpomněl si na protiepileptickou tyčku, kterou našel nahoře. Ještě pořád se vyrovnával s představou, že Saša zavraždila dva lidi. Tyhle otázky si ale nechám na později, řekl si. Teď musím vyřešit aktuální problém, a to jsou moji dva zajatci.

Ze strategického hlediska pro Finche nemělo smysl, aby Langdona a Solomonovou pod pohrůžkou zastřelením vyvedl z budovy. Na sedmdesátníka byl sice mimořádně ve formě, ale byl drobný, a kdyby se něco zvrtlo, proti metr osmdesát vysokému Langdonovi by neměl šanci – a cestou zpátky na bastion se toho mohlo zvrtnout hodně. Druhý vstup do Prahu byl sice blíž, ale momentálně sloužil jako staveniště a střežili ho američtí vojáci. Kdyby tudy Finch vyšel se dvěma Američany a mířil na ně pistolí, vzbudilo by to příliš mnoho otázek.

Takže počkáme, rozhodl se. Hned jak našel tělo Housemoreové, zavolal zálohy. Pomoc je na cestě.

Výslech odbudeme v Prahu, pomyslel si s hrdostí. Jeho zařízení skýtalo naprosté soukromí a bylo velice efektivní. EPR kapsle dovedly být hodně přesvědčivé a zdejší lékárnička přímo přetékala nejrůznějšími výslechovými pomůckami včetně drog ovlivňujících paměť, kdyby náhodou bylo potřeba, aby se „nic z toho nikdy nestalo“.

Finch se pomalu blížil ke svým zajatcům a sebejistě cítil, že má situaci pevně v rukou. Opomněl udělat jen jedinou drobnost: zapomněl zkontrolovat, jak na tom je pistole důstojnice Housemoreové. Jelikož ale nahoře neviděl žádné známky střelby, byl si téměř jistý, že její SIG Sauer P226 má zásobník skoro plný.

Radši by zbraň nepoužil – aspoň zatím ne –, ale věděl, že kdyby na něj Langdon a Solomonová zaútočili, nic jiného mu nezbude. Musím je udržet v klidu. Nejúčinnější manipulační metoda ovládání zajatců zní – rozptylte je jinými myšlenkami.

Docela se hodilo, že Langdon a Solomonová jsou zjevně pořád ještě šokovaní tím, co tu dole objevili. Čím víc jim toho Finch o Prahu řekne, tím bude CIA jasnější, že ti dva toho vědí příliš na to, aby odsud ještě někdy mohli volně odejít.

„Nemusíte střílet,“ ozval se Langdon, když se Finch s namířenou pistolí zastavil před nimi. „Podepsali jsme vaše doložky o mlčenlivosti. Prostě nám řekněte, co jste nám říct chtěl.“

„Na to už je pozdě,“ opáčil Finch chladně. „Vloupali jste se do přísně tajného zařízení a viděli jste toho až příliš.“

„To je pravda,“ prohlásila Solomonová pobouřeně. „Viděla jsem, že jste mi ukradli můj patent.“

Její nebojácný tón Finche utvrdil v přesvědčení, že zatím úplně nepochopila, v jakém ohrožení se nachází. „My jsme nic neukradli, paní doktorko,“ řekl klidným hlasem. „Žádný patent jste nikdy neměla. Jak si asi vzpomínáte, zamítli vám ho.“

„Ale proč všechny ty taktické manévry?!“ zeptal se Langdon. „Proč jste prostě neoslovili Katherine nebo jejího nakladatele a nevysvětlili –“

„Protože nejsme sebevrazi,“ přerušil ho ostře Finch. „Zeptejte se paní doktorky, co si myslí o vědecké spolupráci s armádou Spojených států. Jednou o tom dost jednoznačně mluvila v jistém podcastu. Nemohl jsem riskovat, že si to nenechá pro sebe a zájmy naší agentury zveřejní. Mimoto, pane Langdone, nemáme čas. Včera v noci to všechno vyvrcholilo –“

„Co to tady provozujete za pokusy!?“ skočila mu do řeči Katherine a s neskrývaným ohromením si prohlížela kapsle. „Vy tady zkoumáte smrt?“

„Kolik toho chcete vědět?“ zeptal se Finch a zlověstně kývl ke kapsli, ke které stáli nejblíž. „Vlezte si dovnitř a já vám to ukážu.“

„To nebude nutné,“ ujistil ho Langdon. „Klidně si ten svůj přísně tajný protokol vezměte. Podepíšeme vám mlčenlivost. Kus toho vašeho projektu jsme viděli, ale skoro ničemu nerozumíme.“

Finch se zachechtal. „Jakmile si takhle chytří lidé začnou hrát na pitomce, nikdy to není moc přesvědčivé, pane profesore. Dovolte mi, abych vám všechno objasnil.“

„Prosím, nedělejte to,“ řekl Langdon. „My asi radši opravdu nechceme vědět, co tady dole provozujete.“

„To by bylo dost nespravedlivé,“ usmál se Finch. „Ona to tu totiž doktorka Solomonová pomohla vybudovat.“

***

Právě ve chvíli, kdy Golem nastoupil na pneumatickou výtahovou plošinu, aby vyjel zpátky do klenutého sálu, zazněl výstřel. Hned zase sestoupil a v tichu pod stropním otvorem ostražitě vyčkával.

Rozhovor shora k němu doléhal naprosto zřetelně.

V dómu právě nějaký ozbrojený muž zadržel dva rukojmí a oslovoval je jako doktorku Solomonovou a profesora Langdona. Co tu ti dva Američané dělají, to Golem netušil, ale zemřít si nezasloužil ani jeden z nich.

Zato ten člověk s pistolí si smrt zasloužil zcela nepochybně. Golem si rychle uvědomil, že to je Everett Finch, který byl podle Gessnerové strůjcem myšlenky celého Prahu.

Hlava obludy. Je tu, osobně.

Vesmír právě Golemovi nabídl nečekaný dárek – možnost zlikvidovat Sašina hlavního zrádce, muže, který tenhle dům hrůzy stvořil.

Jenže zabít Finche bylo skoro nemožné, i když to znělo nesmírně lákavě. Golem měl jen paralyzér, ve kterém už bylo energie pouze na jeden výboj, což se s pistolí nemohlo srovnávat. A kdyby vyjel na hydraulické plošině, objevil by se vzadu v dómu všem na očích a úplně nechráněný.

Čas běží, připomněl si. Odhadoval, že do chvíle, kdy celá tahle místnost vybouchne a stane se z ní ničivá tlaková bomba, zbývá už jen čtvrt hodiny.

Otálet tu moc dlouho by znamenalo jistou smrt a jeho napadlo, jestli by neměl radši běžet zpátky tou dlouhou manipulační chodbou ke sklepení se SMES a zkusit výbuchu zabránit. Jenže už uzavření vzduchotěsného poklopu otočným kolem od něj vyžadovalo mimořádné úsilí, a on se bál, že kdyby ho měl znovu otevřít, bylo by toho na něj moc.

Bez své tyčky bych nebezpečně riskoval, pomyslel si.

Svůj život by za možnost zabít Finche klidně vyměnil, ale věděl, že za Sašu takhle rozhodovat nemůže. Když odsud neuteče a nevysvobodí ji, Saša už nikdy nespatří denní světlo.

KAPITOLA 112

Robert Langdon stál vedle Katherine v přízračném světle dómu mezi kapslemi pro řízenou hypotermii a prohlížel si muže, který je držel v šachu. Everett Finch stál pět metrů od nich, v bezpečné vzdálenosti, pohodlně se opíral o jednu kapsli a stále na ně mířil.

V takhle napjaté situaci působil Finchův klid až znepokojivým dojmem. Jeho ledová odtažitost naznačovala, že je schopný udělat, cokoliv bude potřeba.

„Budoucnost patří těm, kdo vynaleznou první skutečný human-to-machine interface,“ začal Finch. „Rozhraní mezi člověkem a strojem, pro přirozenou komunikaci mezi lidmi a technologií. Žádné psaní, diktování, sledování… jen a jen myšlení. Už jen po finanční stránce by to mohlo zajistit vznik nové světové supervelmoci, ale možnosti praktického využití, zvlášť v oblasti zpravodajských služeb, jsou nepředstavitelné.“

Langdona napadlo, že kdyby se funkční technologie H2M dostala do špatných rukou, mohlo by se zrodit něco, proti čemu by ta nejhorší orwellovská noční můra působila jako vyloženě hravá představa.

„A proto,“ pokračoval Finch, „se CIA neúnavně snažila držet krok s biotechnologickými giganty – Neuralinkem, Kernalem, Synchronem a tak dále: ti všichni měli bezedné pokladny a stejný cíl: vyrobit první mozkový implantát pro skutečně vysokorychlostní komunikaci člověka se strojem. Naštěstí pro nás všichni narazili na stejnou překážku.“

„Jak je propojit,“ dodala Katherine. „Jak vyrobit umělý neuron.“

Finch přikývl. „Neuralink si sice mohl připsat jisté úspěchy, ale pořád to nebylo zdaleka to, co bychom potřebovali. A ukazuje se, že ten chybějící dílek naštěstí představuje technologie, kterou CIA vyvíjí už dvě desítky let.“

„Ukradená z Katherinina patentu,“ utrousil Langdon.

„Opakuji, že doktorka Solomovová žádný patent nemá. A i kdyby ho měla, v zájmu národní bezpečnosti bychom ho zabavili. Jakmile se věnujete nějakému výraznému oboru, děláte to veřejně a můžete narazit na kontroverzní téma. A problém je v tom, že můžete narazit přesně na něco, co chce CIA uchovat v tajnosti.“

„Co děláte s mým nápadem?“ zeptala se Katherine. „Co je to Práh?“

Finch si volnou rukou sundal brýle a zvolna si promnul krk. „Doktorko Solomonová, možná si vzpomínáte, jak na Caltechu vyrobili implantát, který se propojil s vizuálním kortexem v mozku a v podstatě ,viděl‘ to, na co se díval jeho nositel.“

„To si samozřejmě pamatuju,“ přisvědčila Katherine. „Ten implantát dokázal zachytit optické signály procházející očním nervem, překládal je a vysílal ven jako video.“

Langdon tuhle technologii neznal, ale znělo mu to tak trochu jako kamera GoPro – způsob, jak se na svět dívat cizíma očima. Takže Práh monitoruje to, co pokusné osoby vidí? Jestli je to tak, je to úplně nový typ sledování. Langdon vzhlédl k obrazovkám, které se v řadě táhly po obvodu celé kupole, a představil si, jak se na nich vysílá každodenní život z perspektivy těch, kdo ho žijí. Ale k čemu by tu tedy byly ty kapsle?

„CIA pracuje na něčem podobném,“ řekl Finch. „Na mnohem pokročilejší verzi takového implantátu – na verzi, která umí monitorovat ne to, co vidíme očima, ale spíš… vnitřním zrakem.“

Když se řeklo „vnitřní zrak“, Langdon si představil barevné bindi, tečku, která se maluje mezi obočí, představuje bránu ke spirituální moudrosti a říká se jí „třetí oko“.

„Tenhle vnitřní zrak, pane profesore,“ pokračoval Finch, který zřejmě vycítil Langdonovu nejistotu, „je mechanismus, kterým váš mozek vidí i bez pomoci očí. Když zavřete oči a představíte si dům, kde jste žil jako dítě, vyvstane vám v hlavě živý obrázek. Tohle je vnitřní zrak. Aby si váš mozek vyvolal podrobné výjevy, nepotřebuje vizuální vstupy. Váš mozek kontinuálně sleduje vzpomínky, fantazie, bdělé sny i představy. Dokonce i když spíte, tvoří váš mozek obrazy v podobě snů a nočních můr.“

„Přece jste nepostavili…“ Katherine se odmlčela a hledala správná slova.

„Ale ano,“ opáčil Finch se stopou hrdosti v hlase. „Práh vytvořil implantát, který vidí to, co vidíte vnitřním zrakem. Můžeme monitorovat plné spektrum výjevů, které mozek vytváří … sledovat je v reálném čase a do nejmenšího detailu.“

Z ohromeného výrazu v Katherinině tváři Langdon usoudil, že jde v oblasti mozkové vědy o úžasný počin. Věděl, že jeden vědec na univerzitě v Kjótu nedávno oznámil objev technologie, která nahrává sny a umí je přehrát v hrubé filmové podobě – ale jeho technologie, která k „překladu“ snu získaného magnetickou rezonancí do přibližného obrazu využívala umělou inteligenci, působila velice primitivním dojmem. To, co popisoval Finch, bylo o mnoho úrovní výš.

Takže Práh dokáže špehovat lidskou fantazii?

Langdon zauvažoval, jestli tahle technologie nějak souvisí s Katherininou představou mozku jako přijímače. Pokud nějaký implantát vidí obraz, který se v mozku objevil, možná dokáže říct i to, odkud se tenhle obraz bere. Uchovává se ve fyzické paměti, jak tvrdí materialisté? Nebo připlul zvenčí, jak se domnívá Katherine v rámci své teorie nelokálního vědomí?

„Ten implantát… funguje?“ zeptala se Katherine, když se jí konečně vrátil hlas. „Taková technologie by mohla mít dalekosáhlé důsledky pro výzkum vědomí…“

„To si umím představit,“ řekl Finch. „Ale tady v Prahu se soustředíme výhradně na národní bezpečnost.“

Katherine se otočila, zadívala se na hladké kapsle vějířovitě rozmístěné pod kupolí a Langdon si všiml, že mírně zbledla. „Řízená hypotermie…“ zašeptala a s uslzenýma očima se otočila zpět k Finchovi. „Vy tady dovádíte pokusné osoby na kraj smrti a sledujete, co při tom vidí? Monitorujete zážitky blízké smrti?“

„Ano, v jistém smyslu to tak samozřejmě je,“ odpověděl Finch. „Jak dobře víte, onen úzký práh mezi životem a smrtí je mystické místo.“

Finch se odmlčel, jako by čekal na účinek svých slov.

Práh.

Takhle o tom slovu Langdon až dosud nepřemýšlel.

„Ten, kdo balancuje na samém kraji smrti, vidí, ví a chápe věci, které jsou obvykle mimo náš dosah,“ pokračoval Finch. „Náš úřad se výzkumu paranormálních jevů věnuje už skoro půl století, už tak dlouho se snaží ovládnout lidskou mysl pro účely zpravodajských služeb. Zaměstnávali jsme senzibily, média, jasnovidce, jasnozřivé osoby, věštce, a dokonce osoby ovládající lucidní snění. Ale ani ty nejnadanější mozky na světě se zdaleka nepřiblížily tomu, čeho se dá dosáhnout ve změněném stavu vědomí, který provází smrt.“

A přesně o tom psala Katherine… uvědomil si Langdon, protože si v tu chvíli vybavil její teorii o chemické stránce smrti: když umíráme, hladina GABA klesá, mozkové filtry mizí a realita k nám začne pronikat v mnohem širším vlnovém rozsahu. Nemohl se ubránit pocitu, že pokud je rozšířené vnímání skutečně jakýmsi mystickým darem provázejícím smrt, je jeho využití pro vojenské zpravodajství tak trochu… svatokrádež.

„Potíž je v tom,“ pokračoval Finch, „že prožitky blízkosti smrti jsou prchavé a nepochopitelné. Když se z nich dostanete a snažíte se na ně rozpomenout, vypadá to podobně, jako když se ráno snažíte vybavit si sen: jsou to mlhavé výjevy, které se rychle rozplynou.“

„A vy teď ty zkušenosti umíte zaznamenat?“ zeptala se ohromeně Katherine.

„Ano, a k tomu dokážeme do procesu zapojit hlídače, kteří je v reálném čase sledují zvenčí.“ Finch ukázal na řadu kokpitů a obrazovek, propojených s jednotlivými kapslemi. „Až bude tohle zařízení v provozu, bude se na tuhle stěnu promítat přímý přenos z lidských myslí v tom maximálním možném změněném stavu vědomí – tedy na hraně smrti. Který, jak doktorka Solomonová dobře ví, obvykle vyústí v –“

„Mimotělní zážitek,“ doplnila klidným hlasem. „V prožitek nelokálního vědomí.“

Langdon pomyslel na vyprávění pacientů, kteří se na operačním sále dostali do klinické smrti a po resuscitaci obvykle hovoří o tom, jak se vznášeli nad vlastním tělem nebo nad celou nemocnicí. Ve smrti svoje těla necháváme za sebou.

„Správně,“ potvrdil Finch. „Když se pokusná osoba v některé z těchto kapslí dostane do stavu blízkého smrti, její vědomí se odpoutá. Dá se to formulovat i tak, že z mocného ducha se stane svobodná duše – vědomá mysl mimo fyzické tělo. Lidem v tomhle stavu říkáme ,psychonauti‘. A když k tomu dojde, umíme přesně monitorovat, co takový psychonaut vnímá, když stoupá z kapsle, projde kupolí a dostane se do vnějšího světa. Na těchhle obrazovkách poběží přenos z perspektivy odpoutané mysli, tedy chcete-li, přímý zážitek nelokálního vědomí.“

To přece nemůže být pravda, pomyslel si Langdon. Přesto se Katherine tvářila, že to je něco naprosto logického. Vypadala zaujatě, jako kdyby úplně zapomněla, že ten člověk, který na ni mluví, drží v ruce pistoli.

Tohle je její svatý grál, připomněl si Langdon.

V Katherinině oboru byly mimotělní zkušenosti tím nejsilnějším důkazem existence nelokálního vědomí, jenže byly příliš prchavé a značně neprůkazné. Když někdo tvrdí, že se ocitl mimo vlastní tělo, popisuje subjektivní zkušenost, kterou prožil sám a ve změněném stavu vědomí. Beze svědků a bez vědeckého potvrzení. A navíc věrohodnost těchto svědectví obvykle ohrožoval fakt, že tenhle mystický zážitek nebylo možné zopakovat – Katherine tomu říkala „replikační krize“. Tohle zařízení ovšem možná konečně nabízelo skutečný důkaz, že lidské vědomí může přežívat mimo tělo; v tom případě by šlo o revoluční změnu paradigmatu s přímo zázračnými důsledky pro naše vnímání života.

A taky smrti, pomyslel si Langdon a vybavilo se mu, jak Jonas Faukman zdůvodňoval, proč za Katherinin rukopis zaplatil tolik: Důkaz existence nelokálního vědomí se přímo týká té největší naděje lidstva – existence života po smrti… je to téma, které má univerzální dopad a mimořádný komerční potenciál.

„K čemu jsou ty kokpity?“ zeptala se Katherine a ukázala na vyvýšenou plošinu.

„Věřte tomu nebo ne,“ odpověděl Finch, „ale jsou pro piloty. Pilotáž ještě pořád dolaďujeme, ale jak si asi umíte představit, dva mozky s implantátem dovedou vzájemně komunikovat způsobem, který se teprve učíme chápat. Mimotělní zážitek uvádí člověka do velice matoucího světa, a tak je každý psychonaut propojený s ,uzemněnou myslí‘, aby mu v jeho prožitku pomáhala s navigací. Osoba v kokpitu funguje vlastně jako jakýsi duchovní průvodce.“

Katherine na něj zírala a chvilku ze sebe nedokázala vypravit ani slovo. „Vy mi říkáte, že umíte navigovat… odpoutané vědomí? Jako… jako nějaký dron?“

Finch se usmál. Katherinino prozření si očividně velmi užíval. „Já věděl, že to pochopíte, paní doktorko. Máte pravdu. Až bude dóm plně funkční, obsadí tyhle kokpity malá jednotka pilotů, kteří budou řídit letku neviditelných dronů. A ty budeme moci vyslat kamkoliv, kde se bude dít něco, co potřebujeme pozorovat – na bojiště, do generálních štábů i do zasedaček po celém světě. Budou nedetekovatelné. Nikdo jim neunikne.“

Hlavně se to nedá provést! chtěl na něj zakřičet Langdon. Vždyť je to šílenství… čistá sci-fi. Zároveň ale věděl, že stále víc přijímaná teorie nelokálního vědomí Finchova slova potvrzuje.

Přes všechno, čemu věřila Katherine, se Langdon s myšlenkou, že vědomí může opustit tělo, a přesto zůstávat natolik přítomné, aby dokázalo pozorovat fyzický svět, stále ještě tak docela nemohl smířit. Jakožto striktní akademik cítil, že je jeho úkolem hájit skeptické a racionální pozice tváří v tvář pověrám – jenže v případě Prahu stál před paradoxem.

Jsou okamžiky, kdy začne být iracionální naopak skepticismus.

Kdyby chtěl k Finchovým tvrzením i nadále přistupovat se svým obvyklým cynismem, musel by se vzdát logiky a nebrat v potaz vršící se horu racionálních důkazů. Zaprvé: existují tisíce lékařsky doložených zážitků blízké smrti, které popisují přesně tenhle jev. Zadruhé, svět kvantové fyziky nám odhalil ohromující důkazy, že vědomí je nelokální a že funguje způsobem, který dosud plně nechápeme. Zatřetí, existují tisíce prokázaných případů „paranormálních“ jevů – telepatie, jasnozřivosti, okultních fenoménů, sdílených snů, náhlý syndrom učence: záležitosti, které vůbec neodpovídají našim zavedeným modelům a které Langdona nutily, aby buď dramaticky změnil náhled na věc, nebo je zařadil do své nejneoblíbenější kategorie – pod nálepku „zázrak“. Ve světle všech důkazů mu bylo jasné, že dál popírat fungování Prahu je racionální asi tak, jako kdyby sledoval zatmění Měsíce a tvrdil, že Měsíc je jen výmysl.

„Roberte…“ Katherine se k němu otočila a její hlas zněl skoro radostně, „tímhle se všechno mění! Tohle už není teorie… tohle je důkaz, že vědomí je nelokální…“

Langdon přikývl a zkusil si představit, jaké to pro ni musí být, když se takhle najednou dozví o tak nesmírném průlomu v oblasti, které se věnuje už desítky let.

Katherine se obrátila k Finchovi. „Tohle se ale vědecká obec musí dozvědět. Noetika –“

„Práh není vědecký projekt,“ obořil se na ni Finch a jeho zuřivý tón v tu ránu opanoval atmosféru v celém dómu. „Je to vojensko-zpravodajská operace. Jediným opravdovým zdrojem moci jsou informace, a jestliže se dnes vede boj o porozumění našim nepřátelům, stal se tenhle dóm naším jaderným arzenálem, vrcholným zpravodajským nástrojem. Práh je nová generace vzdáleného vidění. CIA na tomhle zařízení pracuje už desítky let.“

Desítky let? To Langdona zaskočilo. „Proč by CIA tolik investovala do projektu, co vypadá skoro jako Hvězdná brána? Která byla tak neúspěšná, že ji před třiceti lety zrušili?“

Finchův pohled byl nepříjemně pronikavý. „To je velice prosté, pane Langdone. Hvězdná brána totiž neúspěšná vůbec nebyla.“ Ukázal po rozlehlé místnosti, ale pistoli nesklonil. „Jen se vyvinula… v něco mnohem většího.“

KAPITOLA 113

Ředitel Judd nervózně chodil sem a tam po zabezpečené komunikační místnosti v Langley a čekal na zprávy z Prahy. Ta podrobná videozpověď doktorky Gessnerové byla hotová katastrofa. O jejich přísně tajném projektu toho prozrazovala příliš. Doufal jen, že se mu včas povede zabránit šíření videa.

Práh – přinejmenším ve formě ideje – patřil k Juddově životu už desítky let. Když v mládí pracoval pro CIA coby analytik, předložili mu jednou hrubý náčrtek jakéhosi staveniště, který zachycoval i několik dost netypických stavebních jeřábů, a požádali ho, aby nákres porovnal se satelitní fotografií dotyčného místa. Podle očekávání byly ty obrázky téměř identické, a tak Judd logicky usoudil, že kreslíř staveniště viděl osobně nebo aspoň na fotografii.

A pak mi řekli pravdu, vzpomínal Judd.

Ta lokalita na obrázku, to bylo jedno přísně tajné ruské zařízení na Sibiři. Satelitní fotografie vznikla až po vzniku kresby, a tu vytvořil mladý výtvarník jménem Ingo Swann, který nikdy neopustil Spojené státy. Jeho ilustrace vznikla díky „vzdálenému vidění“ staveniště, jinak řečeno tak, že zavřel oči, přesunul své vědomí na Sibiř, vznášel se nad staveništěm a vryl si do paměti, jak vypadá.

Judd si vzpomínal, jak nesmyslné to tenkrát připadalo nejen jemu, ale i spoustě jiných zaměstnanců úřadu. Samozřejmě se ale nabízela otázka: jak to, že ta kresba existuje?

Nápověda přišla v roce 1976. Tehdy sovětský emigrant jménem August Stern vypověděl, že pracoval na Sibiři ve zpravodajském zařízení, které se věnovalo paranormálním jevům, a podařilo se mu na dálku úspěšně pozorovat tajný americký vojenský projekt. Sternův popis utajeného projektu byl nepříjemně přesný až do takových detailů, jako byl vzor dlaždic na podlaze.

Americkou tajnou službu to značně zaskočilo, a tak okamžitě zahájila první národní program pro výzkum vzdáleného vidění s cílem vyrovnat se úspěchu Sovětů. Tajný projekt se ukrýval pod slupkou nevinně vyhlížející akademické názorové platformy působící při Stanfordově univerzitě, prošel několika počátečními stadii a vystřídal několik různých krycích jmen, včetně „Hořícího grilu“ a „Středového pruhu“, až se z něj v roce 1977 stala Hvězdná brána.

K překvapení vědců, kteří se na projektu podíleli, měla první skupina „dalekozrakých“ – kterou tvořil Ingo Swann, Pat Price, Joseph McMoneagle a další – ohromující výsledky. Časté mimotělní stavy pro ně sice byly mimořádně vyčerpávající, ale přesto dokázali dosáhnout „projekcí“ a poskytnout zpravodajské informace, nad kterými zůstával rozum stát.

Včetně několika „osmipanákových výsledků“, vzpomínal Judd – to bylo v oficiální projektové hantýrce něco tak ohromujícího, že byl potřeba příslušný počet panáků, abyste se z toho vzpamatovali. Mezi ně patřilo sledování sovětské dvouplášťové ponorky typu Typhoon v Arktidě, nalezení zříceného sovětského bombardéru Tu-95 v Africe, lokalizace uneseného brigádního generála Jamese L. Doziera v Itálii, identifikace jistého plukovníka KGB nasazeného v Jihoafrické republice a víc než tucet jiných zdánlivě neproveditelných akcí.

V roce 1979 Sněmovní výbor pro zpravodajské služby provedl s vyloučením veřejnosti živou ukázku vzdáleného vidění, která mnoho přítomných zákonodárců šokovala. Demokratický kongresman Charlie Rose tehdy do záznamu řekl: „Jestli Rusové tohle mají a my ne, tak máme velký problém.“

Program Hvězdná brána v utajení pracoval až do roku 1995, kdy došlo k několika zásadním únikům informací a veřejnost začala protestovat. Vypadalo to, jako by CIA buď cvičila armádu jasnovidných zvědů, nebo rozhazovala peníze daňových poplatníků za nesmysly.

V tu chvíli se agentura rozhodla, že existenci tajného programu nebude popírat. Místo toho pokorně a veřejně přiznala, že projekt Hvězdná brána skutečně existoval, ale teď už nefunguje: byl ukončen jako naprostý neúspěch a plýtvání penězi amerických občanů. Nebyla to pravda, ale agentura doufala, že tohle ponížené doznání jednak ukončí veřejný zájem o program, jednak geopolitické protivníky Ameriky přesvědčí, aby od pokusů s paranormálním zpravodajstvím upustili.

Lest slušně zafungovala, i když poněkud rozdurdila některé z „dalekozrakých“, kteří už byli v penzi a urazilo je, že jejich přelomové úspěchy jsou najednou označované za nesmysly. Některé z nich to dokonce přimělo k sepsání autorizovaných biografií, které se jmenovaly například:

▪ Paranormální válečník: Skutečný příběh předního amerického paranormálního zvěda a krytí Hvězdné brány, přísně tajného programu CIA

▪ Psychošpióni: Skutečný příběh amerického paranormálního válečného programu

▪ Čarodějův učeň: Skeptikova cesta k projektu Hvězdná brána

▪ Projekt Hvězdná brána a technologie vzdáleného vidění: Dokumenty CIA o paranormální špionáži

Naštěstí pro CIA byly příběhy, které autoři v těchto knížkách představovali, sice pravdivé, ale zněly tak nepravděpodobně, že jim skoro nikdo nevěřil. A tak tajná služba proti autorům nepodnikla právní kroky, nýbrž jejich díla prohlásila za scestné výmysly, kterými si chtějí labilní jedinci z řad bývalých zaměstnanců nahrabat peníze.

Horší problémy měly však teprve přijít.

V roce 2015 zveřejnil časopis Newsweek další nečekané odhalení. Judd nikdy nezapomněl na slova penzionovaného projektového manažera programu Hvězdná brána, podplukovníka Briana Buzbyho, který prolomil dvacetileté mlčení a pro časopis řekl: „Věřil jsem tomu tenkrát a věřím tomu dnes. Je to reálná věc a fungovalo to.“

Ve stejném článku se bohužel popisovala i „dálková kresba“, jejímž autorem byl legendární agent 001 projektu Hvězdná brána Joseph McMoneagle a která zobrazovala velkou ponorku s dvojitým pláštěm v utajené ruské loděnici. Podle Newsweeku později americké satelitní fotografie potvrdily, že v tajné sovětské námořní základně Severodvinsk skutečně kotví obří dvouplášťová ponorka typu Typhoon, která znamenala další hrozbu pro americkou národní bezpečnost.

Když se novináři na názor na zrušený projekt Hvězdná brána zeptali amerického senátora a budoucího ministra obrany Williama Cohena, řekl jim:

Projekt vzdáleného vidění na mě udělal velký dojem… Výzkum psychické síly byl a stále je důležitým počinem… Program Hvězdná brána jsem podporoval nejen já, ale i senátor Robert Byrd a další členové výboru. Patrně existuje malá část lidí, kteří se dokáží naladit na jiné roviny vědomí.

Ředitel Judd si vybavoval, že po tomhle článku následovala záplava televizních dokumentů o konspiraci kolem Hvězdné brány. Obzvlášť znepokojivý byl film jménem Špióni s třetím okem, a i když ho CIA odbyla obvyklou reakcí, Judd si vzpomínal, jak výstižná mu připadala mnohá konspirační tvrzení, která ve filmu zazněla – včetně podezření, že veřejně prezentovaný neúspěch projektu je jenom pečlivě naaranžovaná iluze.

Důkaz nemají… zato mají pravdu.

V pokusech se vzdáleným viděním se potichu pokračovalo v Langley, ve výzkumném ústavu SRI International i na základně Fort Meade. Kouřová clona údajného ukončení projektu umožnila agentuře pečlivě naplánovat jeho budoucnost – jeho lépe financovanou, mnohem utajenější a nekonečně technologicky pokročilejší verzi: hluboko pod zemí, daleko od zpackané minulosti a s úplně novým krycím jménem.

Zrodil se projekt Práh.

„Řediteli?“ zapraskalo to z reproduktoru. „Máte ji na lince.“

Judd se probral ze vzpomínek a zvedl oči k obrazovce před sebou. „Díky,“ řekl. „Spojte mě, prosím.“

Za okamžik obrázek pečeti CIA na displeji zmizel a nahradila ho vzpurná tvář velvyslankyně Heide Nagelové ve společnosti dvou mariňáků.

KAPITOLA 114

Katherine zírala do hlavně Finchovy pistole a připadalo jí, jako kdyby ji něco prudce vytrhlo zpátky do reality. Tahle laboratoř nebyla žádné vědecké zařízení… bylo to řídicí centrum, kde se vzdálené vidění využívalo neuvěřitelným, zcela novým vojenským způsobem.

V Katherinině světě noetiky by byl Práh naprostý vědecký triumf. Pochopení mimotělních zážitků bylo odjakživa klíčem k chápání nelokálního vědomí, ale vždycky tu byly dvě ohromné překážky.

Práh je obě řeší.

První z nich spočívala v tom, že mimotělní zážitky jsou vzácné, letmé a často nepředvídatelné. Jen pár mimořádně nadaných jedinců zvládá „projekci na povel“, a dokonce ani těm se obvykle nedaří zůstat mimo tělo víc než minutu. Ovšem v Prahu a s využitím kapslí zkonstruovaných doktorkou Gessnerovou se do stavu mimotělního vědomí mohl násilím dostat kdokoliv a mohl v něm setrvat třeba hodinu nebo i víc.

Je to strašné, ale je to tak.

Druhá překážka se týkala vzpomínek. Pokusné osoby, které se po mimotělním zážitku vrátily zpátky, uváděly, že se zážitek vytratil podobně okamžitě jako sen, což výzkumníkům ztěžovalo získávání podrobných a věrohodných dat. S neuronovým mozkovým implantátem, který vyvinul Práh, se ale zážitky mohly zaznamenat, a pak teprve zkoumat.

Tohle centrum znamenalo ohromný skok ve výzkumu vědomí a mohlo by odhalit nejhlubší tajemství lidské mysli. Snad včetně povahy samotné smrti. A přesto se CIA ke Katherininu nesmírnému zklamání rozhodla nezkoumat tajemství vědomí a smrti, nýbrž nelokální vědomí zapřáhnout do svých služeb a zasadit se o dalekosáhlý převrat ve zpravodajské oblasti. Katherine se stále ještě zdráhala smířit s myšlenkou, že takováto technologie skutečně existuje a že se dá tak snadno zneužít.

„Jedné věci nerozumím,“ řekla. „Ten mozkový implantát… ta neuronová síťka se integrovala tak rychle…“

„Už jsem toho slyšel dost,“ přerušil ji Langdon s očima upřenýma na pistoli, kterou na ně Finch nepřestával mířit. „Katherinin rukopis je zničený, pane Finchi. Tu knihu už nevydá. S radostí vám podepíšeme mlčenlivost. Klidně tu pistoli odložte.“

„Až nastane správný čas,“ opáčil Finch a ohlédl se ke dveřím, jako kdyby na někoho čekal. „Moc mě těší, že si doktorka Solomonová všimla, jak rychle se nám tu neuronovou síťku povedlo integrovat.“

Tak rychle to snad ani není možné, říkala si v duchu Katherine. Podle záznamů, které tu našli, splynuly Sašiny neurony s těmi umělými desetkrát rychleji, než by odpovídalo přirozeným růstovým vzorcům nebo čemukoliv, co Katherine kdy viděla v laboratorních podmínkách.

„Řešením,“ prohlásil pyšně Finch, „je nová technologie, které říkáme ,nucená spolupráce‘ – trochu se to podobá společnému řešení rébusů. Pomocí virtuální reality nahrajeme stejný rébus jak do mozku pokusné osoby, tak do implantovaného čipu. A jak jistě víte, jakmile nespojité neurony cítí, že by sdílení informací mohlo zvýšit jejich výkonnost, vytvoří nové synapse.“

Ta nejgeniálnější řešení jsou často taky nejjednodušší, pomyslela si Katherine. Tahle strategie byla skvělým příkladem: byla tak prostá, až byla elegantní. Pokud se dvěma nezávislým útvarům – lidskému mozku a počítačovému čipu – zadá tentýž úkol, dá se jim tak pokyn ke spolupráci, a to je motivace k co nejrychlejší tvorbě synapsí. Neurony se stimulují, a tím rychleji se propojují. Tomuto procesu se říkalo „hebbovské učení“ a do neurovědy patřil od 30. let minulého století, kdy Donald Hebb zjistil, že jakmile mozku opakovaně zadáváme náročné úkoly, velice rychle vytváří nové neuronové cesty, podobně jako si vzpěrač cvičením buduje svalovou hmotu.

„A co ty drogy v laboratoři virtuální reality?“ zeptala se Katherine. „Předpokládám, že psychedelika zvyšují neuroplasticitu.“

„Přesně tak,“ přisvědčil Finch. „Drogy se používají jednak na podporu růstu, jednak proto, že pokud se mozek musí potýkat se zmateností, úkoly jsou pro něj náročnější. Podobně jako když maratónec trénuje v botách se závažím. Přidaná zátěž urychluje adaptaci.“

Katherine žasla. „Tohle ale nemáte z mé dizertace,“ řekla. „Na to přišla Brigita?“

„Z větší části ano. Nebylo to s ní vždycky jednoduché a v mnoha věcech jsme se zásadně neshodli, ale Práh bychom bez ní nevybudovali.“

„A co ta Katherinina dizertace?“ zeptal se Langdon. „Jak se k ní CIA dostala?“

„Když byla navržena na Blavatnikovu cenu,“ odpověděl Finch. „V přihláškách se vždycky najdou ty nejodvážnější myšlenky chytrých mladých lidí. Takže CIA v té době dbala na to, aby byl v porotě vždycky někdo ze Stanfordského výzkumného institutu.“

SRI? Katherine vlastně udivilo, že ji tohle spojení nenapadlo hned, když se dozvěděla, že ve zmizení jejího rukopisu má prsty CIA. Stanfordský výzkumný institut neboli SRI měl na CIA dávné vazby a příznivci konspiračních teorií se od začátku domnívali, že právě tady se zrodil projekt Hvězdná brána. Nějaký ten „profesor“ ze SRI v porotě Blavatnikovy ceny, to mohl být klidně špion ukrytý všem na očích.

„Když ta vaše dizertace nedostala ani čestné uznání,“ pokračoval Finch, „váš profesor z Princetonu – nějaký Cosgrove, myslím – začal na porotu dorážet, zvlášť na toho porotce ze Stanfordu. Nakonec mu ale došlo, že je v tom zapletený SRI, a měl dost rozumu na to, aby toho nechal a už o tom nikdy nemluvil.“

„Chceme pryč,“ řekl Langdon. „Hned.“

„Vy nejste v pozici, kdy byste si mohl klást podmínky, pane profesore,“ řekl Finch. „Vloupal jste se do přísně tajného centra a porušil jste spoustu zákonů. A jestli si myslíte, že vás sem přijde zachránit paní velvyslankyně, tak vás zklamu – ta nejspíš zrovna nemá čas.“

„Jestli Katherine a já zmizíme,“ prohlásil Langdon výhrůžně, „všimne si toho spousta lidí. Nebude to jako ten váš anonymní pokusný subjekt Sysevič.“

„O tom, co se stalo Dimitrijovi, vy nemáte ponětí.“

„Víme, že jste ho použili jako pokusného králíka,“ namítla Katherine. „Společně se Sašou.“

„Vždyť oba strašně trpěli,“ utrhl se na ni Finch. „Gessnerová je zachránila. Vyléčila jim epilepsii, vlastně jim dala nový život.“

„Takhle to vnímáte?“ obořil se na něj Langdon. „Žije se snad teď Dimitrijovi líp? Viděli jsme jeho záznamy. Vždyť tu nejspíš umřel!“

„Pane profesore.“ Finch se trochu pohnul a teď už mířil čistě na Langdona. „Musí to být ohromný luxus, žít si v akademické sféře a nevnímat skutečné problémy naší země… nemít strach z těch, kdo chtějí zničit náš západní životní styl. Svět je mimořádně nebezpečné místo, a jestli ten váš Boston ještě stojí, je to jen a jen zásluha lidí, jako jsem já. A to myslím vlastně doslova.“

„Možná to je pravda,“ odpověděl Langdon, „ale ani to vám nedává právo dělat pokusy na lidech bez jejich vědomí.“

Finch se na něj upřeně díval. „Největší zkouškou lidského vědomí je naše ochota obětovat už dnes něco pro budoucí generace, které nám nikdy nepoděkují.“

„Když už kradete cizí citáty,“ vypálil Langdon, „měl byste aspoň vědět, co znamenají. Gaylord Nelson mluvil o ochraně životního prostředí, ne o týrání nevinných lidí.“

„Saša zdaleka není nevinná,“ řekl Finch. „Zavraždila doktorku Gessnerovou.“

„To je nesmysl,“ ohradil se Langdon. „Saša měla Brigitu ráda. Není důvod –“

„Taky tady nahoře zabila moji terénní důstojnici,“ pokračoval Finch. „Tak trochu jsem předpokládal, že se do Prahu vloupala právě ona. Nahoře u mrtvoly své důstojnice jsem našel protiepileptickou tyčku, a ta může patřit jen jedinému člověku.“

„Ta tyčka je moje,“ ozval se ze tmy děsivý hlas. „A chci ji zpátky.“

KAPITOLA 115

Finch se s leknutím otočil a rozhlížel se po sále.

Kdo to sakra řekl?

Vzhledem k akustice dómu se dalo jen těžko rozeznat, odkud slova zazněla. Langdon a Katherine se tvářili oba stejně vyděšeně. „Kde jsi?“ zavolal Finch. Ten dunivý mužský hlas nepoznával, ale rozeznal výrazný ruský přízvuk. „Ukaž se!“

Do ticha v dómu něco slabě zasyčelo. Znělo to ze zadní části sálu, kdesi za Langdonem a Solomonovou. Finchovi zajatci se za zvukem otočili, a když se Finch tím směrem podíval také, uvědomil si, že syčení vydává hydraulický výtah vedoucí do technického zázemí.

Plošina zvolna vyjela vzhůru a jim se naskytl pohled, který by Finch nečekal ani v těch nejdivočejších snech.

Z nitra země se vynořila příšera.

Nejdřív se objevila tvář, mrtvolně šedá a bez rysů. Hlava byla holá, skrývala se pod kápí černého pláště, a dvě chladné oči jako by byly přimražené k Finchovi a jeho pistoli. Když postava v plášti vyjela o něco výš, ukázalo se, že má ruce rozpažené a dlaně prázdné, jako nějaký zvláštní Kristus při nanebevstoupení.

Pak se hydraulická plošina zastavila, netvor z ní sestoupil a vydal se k nim, těžké boty duněly po koberci. Ruce měl stále rozpažené v gestu kapitulace, procházel mezi kapslemi a s rozvlněným černým pláštěm se blížil. Teď už Finch vnímal, že netvor má tvář i hlavu pokrytou silnou vrstvou zaschlé hlíny nebo bahna a na čele má vyrytý jakýsi nápis. Co to hergot má být?

„Stát!“ vykřikl. Hlas se mu vrátil, teprve když postava nebyla ani patnáct metrů od nich. „Ani krok!“

Netvor poslechl a s rozpaženýma rukama se zastavil.

Finch ukročil doprava, aby výstřelem nezasáhl Langdona a Katherine. „Kdo jsi?!“ Co jsi?!

„Zradil jsi Sašinu důvěru,“ odpověděl ten tvor a jeho hlas se rozléhal dómem. „Jsem její ochránce.“

„Je Saša někde tady?“ zeptal se Finch.

„Ne, je v bezpečí. Nic z těchhle věcí už nikdy neuvidí.“

„A ty jsi…?“

Tvor v plášti sebou náhle trhl, což jako by ho samotného překvapilo, ale vzpamatoval se. „Já… jsem –“ Hlas mu selhal, a tentokrát si Finch všiml, jak se mu zablýsklo v očích. Natažené ruce se začaly chvět a vzdorný výraz byl ten tam. „Ne… ně sejčas!“ zakoktal a znělo to spíš jako vyděšená prosba. „Teď ne…“

Náhle se zhroutil na zem a celé jeho tělo se začalo nekontrolovatelně zmítat. Převalil se na záda, bezmocně zůstal ležet na koberci a divoce se třásl.

Finch už epileptický záchvat viděl, a i když neměl tušení, co je tohle za člověka, jeho přítomnost vysvětlovala, proč nahoře našel tu protiepileptickou tyčku. Že by to byl nějaký další pacient Gessnerové? Někdo z externího programu?

Netvor se snažil sáhnout do kapes pláště, jako by v nich něco zoufale hledal.

„Nechybí ti tohle?“ řekl výsměšně Finch, vytáhl ze své kapsy kovovou tyčku a vykročil k nyní neškodné postavě. „Řekni mi, kdo jsi, a já ti to dám.“

„Vždyť nemůže mluvit,“ zařval Langdon. „Prokristapána, pomozte mu!“

„Chceš tu svoji tyčku?“ ptal se Finch a nakláněl se nad svíjející se postavou, která začala rytmicky a rychle narážet hlavou o zem.

„Pomozte mu!“ křičela Katherine.

Finch s pistolí stále v ruce si dřepl k třesoucímu se netvorovi a přidržel mu tyčku před očima. „Co kdybys mi pro začátek prozradil – “

Větu už nedokončil.

Zmítající se postava se bleskurychlým, dokonale soustředěným pohybem posadila, jednu ruku vystřelila před sebe, jako když útočí had, a přimáčkla ji Finchovi k hrudi. Ozvalo se hlasité zasyčení, modře to zablýsklo a Finchovi projela tělem omračující bolest. Finch ztuhl, skácel se dopředu a výstřel z jeho pistole zasáhl bok jedné kapsle. Útočník se mezitím zručně odsunul tak, aby Finch dopadl na zem přímo na obličej.

Finch ucítil, jak mu náraz drtí nosní chrupavku. Bolest byla horší než cokoliv, co kdy prožil – byla tak strašná, až se mu udělalo zle. Po tváři se mu řinula krev a paralyzované tělo se přetočilo na bok. Zahlédl, jak se postava v plášti bez námahy zvedá a sbírá ze země pistoli a tyčku, které Finch upustil. Kanady s těžkou podrážkou vykročily k Finchovi a zastavily se jen pár centimetrů od jeho obličeje. Finch lapal po dechu a ze všech sil se snažil natočit hlavu. Pohledem stoupal útočníkovi po těle. Když dospěl až k jeho tváři, napadlo ho, že možná umřel a dostal se do pekla.

Monstrum, které na něj zíralo, toho s člověkem nemělo moc společného. Tvář mělo hliněnou a kůži ze zaschlého bahna mu brázdily hluboké praskliny. Na čele byly do blátivého masa vyryté tři symboly. Netvor z Finche nespouštěl oči a jejich zuřivý lesk napovídal, že soucit se od něj čekat nedá.

***

Robert Langdon byl zvyklý zpracovávat složité informace rychle. Tahle scéna se ale před ním odehrála takovým tempem, že pořád ještě naplno nechápal, co se děje. Finch náhle ležel na zemi, třásl se a byl odzbrojený. Postava v plášti, která se dívala na Langdona a Katherine, měla na sobě jakousi masku: její oholená hlava a tvář byly pomazané hlínou a na čele měla napsané hebrejské slovo.

תםא

Langdon hebrejské písmo neuměl nijak dobře, ale tahle tři písmena byla legendární. Četla se „emet“, a jakmile byla vyrytá na čele, jejich význam se nedal s ničím splést.

Pravda…

Pražský golem.

Než si to Langdon vůbec mohl nějak srovnat v hlavě, ticho v místnosti přerušila ohlušující siréna. Nad hlavou jim začal kvílet ostrý a pronikavý alarm a interiérem dómu začal projíždět odraz varovných rotujících světel.

„Utíkejte!“ vykřikla postava v plášti a ukázala jim na cestu, kterou sem přišli. „HNED! Všechno to tady vyletí do vzduchu!“

Langdon doufal, že se přeslechl. Vyletí do vzduchu?

„Zamkli jsme ty dveře se čtečkou,“ řekla Katherine. „Nemáme kartu, nedostaneme se ven!“

„Pojďte sem!“ Netvor v plášti si dřepl k Finchovi, který se stále ještě bezmocně chvěl, prohledal mu kapsy, vytáhl peněženku a v ní našel černou kartu s nápisem PRAGUE, takovou, jakou nosila Gessnerová. Langdon k němu užasle doběhl.

„Budete mít dvacet vteřin,“ vykřikl tvor do houkání alarmu, přes který ho skoro nebylo slyšet, popadl Finche za ruku a tiskl jeho palec ke kartě, dokud se nerozsvítila malá zelená kontrolka. Aktivovanou kartu okamžitě podal Langdonovi. „Dvacet vteřin! Běžte!“

„A co vy?“ zeptal se Langdon.

„Já jsem Golem,“ odpověděl tvor. „Už jsem zemřel mnohokrát.“

***

Šťastnou cestu, pomyslel si Golem a s úlevou sledoval, jak Langdon a Katherine Solomonová pádí z dómu. Tihle si smrt nezaslouží.

Finch, to byla jiná.

Golem stál nad svým zakrváceným zajatcem… nad loutkářem, který měl celý tenhle projekt na povel. V blikajících světlech dómu se otočil k nejbližší EPR kapsli, stiskl tlačítko a otevřel víko. Pak drobného muže zvedl přes okraj kapsle a hodil ho dovnitř, jako kdyby to už bylo jen neživé tělo.

Finch vytřeštil oči. Cit do končetin se mu pomalu vracel, ale už bylo pozdě. Golem mu rychlými pohyby připoutal nohy a ruce silnými pásy suchého zipu a uvěznil svého zajatce v prostoru připomínajícím rakev.

„Prosím… nech toho…“ zasípal Finch, kterému se konečně vrátil i hlas.

Golem se naklonil nad kapsli, ústy se přiblížil na dva centimetry k Finchově uchu a zašeptal: „Moc rád bych ti proměnil krev v led a nechal tě zakusit to, co jsem tolikrát cítil já… ale na to není čas.“

„Kdo… jsi?“ vypravil ze sebe Finch.

„Znáš mě,“ odpověděl Golem. „Stvořil jsi mě.“

Finch vzhlédl ke svému trýzniteli a zkoumal jeho nestvůrnou tvář. Ale Golem se nechtěl nechat poznat, nehodlal mu dopřát to uspokojení.

S pohledem klidně upřeným do očí své oběti pronesl ta poslední slova, která měl Finch kdy zaslechnout. Pak stiskl tlačítko a spokojeně se díval, jak se víko zvolna sklápí, zavírá Finche uvnitř a tlumí jeho hrůzyplný jekot, který i bez toho zanikal v naléhavém houkání sirény.

KAPITOLA 116

Langdon a Katherine vyrazili na chodbu před dómem a jen tak tak stihli odemknout RFID čtečku, než se Finchova karta v Langdonově dlani opět deaktivovala a zablikala červeně.

Oba zároveň zabočili vpravo a hnali se ke schodům na konci chodby. Připadalo jim, že by je tohle schodiště mohlo ven dovést rychleji než spletitá cesta, kterou se dostali sem.

V chaotickém blikání rotujících světel alarmu doběhli ke dveřím, které je zavedly do ponuré betonové schodišťové šachty. Langdon bral schody po dvou a v uších mu pořád ještě zněl hlas té hliněné bytosti, která jim právě pomohla utéct. Všechno to tady vyletí do vzduchu. Netušil, jak nebo proč se to stane, ale podle sirén a bezpečnostních světel soudě se v Prahu něco katastrofálně zvrtlo – a zřejmě se o to ten netvor přičinil vlastníma rukama.

Jak Langdon věděl, jedním z vedlejších příznaků strachu – zejména strachu ze smrti – bylo jednání zcela zřetelně směřující k jedinému cíli. I když se mu hlavou rojily otázky týkající se toho, co se to v dómu zrovna stalo, Langdonův mozek tenhle šum potlačil a vyladil se na jediný kanál.

Přežít.

Jako první se rozeběhl o patro výš, a tady s Katherine celí udýchaní narazili na plechové dveře označené ADMINISTRATIVA. Langdon je bez váhání otevřel a pustili se dřevem obloženou chodbou s kobercem. Chladné, sterilní hrany operačního oddělení byly tytam: tady to vypadalo spíš jako v sídle nějaké drahé právnické firmy.

Utíkali po chodbě, míjeli zasedačky, kanceláře a rozsáhlý open space. Tady se Katherine zastavila a gestem zarazila i Langdona. Na opačném konci místnosti si jakási žena v kostýmku spěšně sbírala ze své kóje věci. Dneska Práh zřejmě nebyl tak úplně vylidněný. Dva mladí muži v obleku, kteří právě běželi kolem ní, na ni zamávali, ať jde za nimi, a všichni společně bez ohlížení vyrazili pryč.

Musíme za nimi, pomyslel si Langdon. Ti určitě vědí, kudy ven.

Jakmile byli z dohledu, Langdon a Katherine zamířili tam kam oni. Langdon předpokládal, že směřují k hlavnímu vstupu, který před chvílí viděli na kraji parku. Pohlédl na přísně tajný fascikl, který vykukoval Katherine z kabely, a zadoufal, že kvůli poplachu vypukl takový chaos, že se jim povede vyklouznout ven nepozorovaně.

Jestli to stihneme, pomyslel si. Sirény nad jejich hlavami usilovně kvílely.

„Tamhle!“ vykřikla Katherine a ukázala na nápis VÝCHOD, svítící nade dveřmi na konci chodby. Tudy se dostali do místnosti bezpečnostní kontroly podobné té, kterou dneska už procházeli. Byl tu detektor kovů, pás s rentgenem i bezpečnostní rám. Naštěstí tu nebyla žádná obsluha, a tak jí Langdon s Katherine jen proběhli a ocitli se v jakési velké podzemní garáži, která byla až na několik nákladních a osobních aut a pár kusů stavební techniky na valnících z větší části prázdná.

Asi padesát metrů před nimi Langdon uviděl něco, o čem si ještě před chvilkou s hrůzou myslel, že už to možná nikdy neuvidí.

Denní světlo.

Na opačném konci parkoviště se klenutý vstup do bunkru zvedal v podobě svažité příjezdové rampy. Ti tři zaměstnanci, které před chviličkou zahlédli uvnitř, právě vyběhli po rampě ven a zmizeli jim z dohledu. Langdon a Katherine vyrazili za nimi, ale v tu chvíli začalo denní světlo slábnout a východ jako by se zmenšoval.

Oni zavírají dveře!

„Počkejte!“ vykřikl Langdon, ale jeho hlas pohltila kakofonie alarmů. „POČKEJTE!“

Bylo mu jasné, že nemají šanci to stihnout. Pruh denního světla, který byl pořád ještě skoro dvacet metrů od nich, se zúžil v proužek a pak zmizel úplně. Vrata se se zvučným zaduněním zavřela a uvěznila je uvnitř.

***

Pan Finch, přikurtovaný o tři podlaží níž jako nějaký násilný psychotický pacient, se konečně přestal bránit. Jen nevěřícně zíral vzhůru průsvitným víkem EPR kapsle a sledoval, jak kupolí kolem dokola krouží tlumená bezpečnostní světla.

Alarm, který se zapnul v celém zařízení, ujišťoval pana Finche o dvou neodvratných skutečnostech. Zaprvé – poslední útočníkova slova byla pravdivá. Přívod helia je zavřený a větrání utěsněné. A zadruhé – Práh a všechno v něm bude za chvilku zničeno.

SMES se přehřívá.

Supravodivý magnetický systém skladování energie byl Finchovým duchovním dítkem: byl to způsob, jak nenápadně vykrýt prudké výkyvy ve spotřebě elektřiny při aktivitách, které byly energeticky výrazně náročné. Aby na sebe Práh nepoutal pozornost místních úřadů, celých čtyřiadvacet hodin odebíral ze sítě nijak nevybočující množství energie a ukládal ji do supravodivých cívek, aby se dala použít v případě potřeby.

Konstantní, nepřerušitelný tok energie.

Byla to mimořádně stabilní a bezpečná technologie. Tedy pokud se někdo nerozhodl využít ji jako zbraň, což ale platilo o většině technologií.

Proti sabotáži není zaručeně v bezpečí nic.

Finch už pochopil, že zemře, a přiměl se tuhle skutečnost přijmout se stejným odtažitým klidem, s nímž řešil veškerá svá životní rozhodnutí a křižovatky. Teď už si uvědomil, kdo je ve skutečnosti jeho vrah, a měl pocit, jako kdyby uvízl v nějaké dávné legendě. Netvor se vrací, aby zničil svého stvořitele. Pražská historie a pověst o golemovi – ta ironie mu rozhodně neunikla.

Představil si SMES o patro níž a věděl, že už zbývá jen pár vteřin. A že to, co se stane, bude katastrofa nesmírných rozměrů.

Tlaková bomba odpálená hluboko v podzemí.

To poslední, co uslyšel, než mu implodovaly ušní bubínky, bylo praskání a tříštění víka kapsle. Náhle jako by začínal vidět všechno z čím dál větší výšky. Nebyl si jistý, jestli mu právě vědomí ohromnou rychlostí vyletělo z těla, nebo jestli vzhůru letí celá podlaha dómu. Ať tak nebo tak, necítil žádnou bolest… jen ve chvíli, kdy jeho hmotné tělo trhala na kusy vyjící bílá smršť, mu připadalo, jako by se od něj tak trochu odpoutal.

***

Tlaková vlna vyrazila ze svého podzemního vězení s nepředstavitelnou silou. Ani ne za desetinu sekundy rozervala podlahu dómu a prohnala se spodním patrem Prahu, srovnala se zemí kvantovou výpočetní laboratoř, explodovala vzhůru do laboratoře VV, lékařského centra a operační části a vymazala je z tváře světa. Rozpínající se oblak plynu se tlačil všemi směry a hledal cestu, která bude klást nejmenší odpor.

A za okamžik ji našel.

***

Vykolejit mariňáka, to chce hodně úsilí.

Přesto se teď seržant Scott Kerble cítil nejvíc rozhozený za celou svou stávající kariéru. Právě se před ním odehrálo něco, co zatím nikdy neviděl a co si ani nedokázal představit.

Auto velvyslankyně Nagelové našel nenápadně zaparkované mezi stromy na příjezdové cestě k bastionu U Božích muk. Zrovna stál nahoře nad srázem a lámal si hlavu, co se asi mohlo stát, když se mu najednou země pod nohama prudce otřásla.

V první chvíli ho napadlo, že to je zemětřesení, ale ten záchvěv byl jen jeden a doprovázelo ho mohutné hřmění z hloubi země. Když se Kerble rozhlédl po zasněžené ploše parku Folimanka pod sebou, uvědomil si, že je svědkem něčeho úplně jiného.

Střed parku se jako ve zpomaleném záběru zvedl a vyboulil, jako kdyby se pod ním skrývala nějaká gigantická podzemní obluda a chtěla se dostat ven. Země stoupala výš a výš a svahy kopce ze sebe střásaly sněhový příkrov. Pak se ozvalo hromové zapraskání a z podzemí vytryskl desítky metrů vysoký gejzír bílého plynu.

Kerble se jako omráčený zapotácel a ucouvl, zatímco bílý sloup plynu stoupal k nebi nad parkem. Trvalo to jen pár vteřin, než ohlušující vytí z podzemí utichlo, a následoval náraz masy hlíny, která opět dosedla na místo.

Kerble se po centimetrech přiblížil k hraně srázu a prohlížel si místo zkázy. Tam, kde byl ještě před chvilkou střed parku Folimanka, zel hluboký kráter. V obří díře se vršila hromada suti a stoupal odsud oblak prachu.

Za okamžik k němu z parku zavanul poryv ledového větru.

A pak vzduch kolem něj jako zázrakem zkrystalizoval a naplnily ho vločky jemňounké jako moučkový cukr.

KAPITOLA 117

Sirény houkaly naplno, do výbuchu zbývalo už jen pár vteřin, pancéřová vrata garáže se zavřela, Langdon a Katherine zůstali stát uvnitř a křičeli o pomoc. Langdon prudce otevřel dveře zaparkovaného sedanu a zoufale začal troubit, ale ani klakson přes hluk sirén skoro nebylo slyšet.

A stejně by to bylo jedno. Langdon cítil, jak se vzduch dává do pohybu… v uších vnímal náhlý tlak doprovázený první vlnou hlubokého, chrčivého vytí.

Ať už se v Prahu mělo stát cokoliv, dělo se to právě teď. Langdon doufal, že tohle parkoviště je od středu podzemního zařízení tak daleko, že se ho výbuch nedotkne.

„Nasedni dopředu!‘“ vykřikla Katherine, otevřela zadní dveře sedanu a vrhla se dovnitř. Langdon skočil za volant a oba zároveň dveře zase zabouchli. „Sedni si a zapni –“

Okénka auta explodovala a do vozu se vedral ledový vichr… Silou rozjetého rychlíku se garáží prohnal hurikán, pozhasínal světla a zvedl sedan jako hračku. Za okamžik už letěli tmou hlavou dolů a jejich auto se kutálelo po betonové podlaze.

„Katherine!“ vykřikl Langdon do ohlušující bouře a s prsty zaťatými do volantu se snažil v rotujícím autě vší silou udržet. Říká se, že ve stíhačce je tím nejstabilnějším manévrem sudový výkrut, protože vás při něm dostředivá síla tlačí do sedačky. Teď si Langdon uvědomil, že to je pravda – aspoň pár okamžiků to platilo.

Pak přišel náraz.

Sedan se srazil s čímsi pevným a okamžitě znehybněl.

Langdona to vystřelilo ze sedačky a mrštilo to s ním… někam. Přistál na břiše v naprosté tmě, byl jako omámený a byla mu strašná zima. Jeho mozek provedl rychlou inventuru a odhadl, že bolest, kterou cítí, působí spíš škrábance a pohmožděniny než zlomené končetiny. Výbuch se přehnal stejně rychle, jako přišel. Utichly i varovné sirény.

Langdonovi zvonilo v uších a bez světla byl naprosto dezorientovaný. I když cítil, že jsou pořád ještě v autě, kolem nich zavládla řezavá zima. „Katherine?“ zkusil to.

Hlas, který mu odpověděl, byl sice slabý, ale ozval se velice blízko. „Tady.“

Langdonovi se ulevilo. „Jsi v pořádku?“

„Já… nevím,“ vypravila ze sebe Katherine. „Strašně mě mačkáš.“

Teď si Langdon uvědomil, že leží přímo na ní. Opatrně se posunul na stranu a svalil se z ní. Rameny bolestivě dopadl na hromádku střepů z bezpečnostního skla, a tak se znovu posunul a našel si místo, kde se mohl bez obav opřít. Když se vzpamatoval, došlo mu, že auto, ve kterém se schovali, je hlavou dolů a že pod sebou teď mají jeho střechu.

Začal se plazit dopředu a tápal tmou, dokud nenahmatal rozbitý okenní rám. Otvor byl tak malý, že by se jím neprotáhl, a tak šátral dál, až se dostal k nějaké větší díře – muselo to být buď přední, nebo zadní okno. Chytil se za jeden kraj, přitáhl se dopředu a vysunul se otvorem na tvrdou podlahu garáže. Podlaha byla studená a ležela na ní vrstva něčeho kluzkého, co na omak působilo jako jinovatka. Langdon se postavil na všechny čtyři, otočil se a sáhl za sebe do otvoru.

„Tady, Katherine,“ řekl co nejklidněji a jímala ho úzkost, zda není zraněná. „Můžeš se mě chytit za ruku? Nestalo se ti nic?“

Konečně ve tmě uslyšel, jak se pohnula, a tak na ni dál mluvil a naváděl ji svým směrem. Konečně se jejich ruce dotkly. Katherine měla studené prsty a dlaně se jí vyděšeně třásly. Zlehka ji naváděl k sobě a pomáhal jí z auta. Když byla venku, okamžitě se postavila, objala ho a pevně ho držela.

V tom objetí Langdon pocítil déjà vu: už zase ji držel v ledové temnotě v náručí a s nesmírnou úlevou se ujišťoval, že je živá a zdravá.

„Moje taška…“ zašeptala. „Ztratila jsem… ten pořadač…“

„To je jedno,“ řekl a přitiskl ji k sobě pevněji. Přežili jsme. To je hlavní.

Langdon netušil, co se to právě stalo nebo jak rozsáhlé jsou škody, ale měl podezření, že americká vláda bude muset v následujících dnech odpovídat na tisíce otázek. A při troše štěstí se on a Katherine promění v jeden z těch menších problémů, které bude CIA řešit.

Finch už nejspíš není mezi námi, pomyslel si, ale ta ztráta ho příliš nemrzela. Smutně a provinile se cítil při pomyšlení na tu druhou ztracenou duši – na muže v hliněné masce golema, na netvora, který se doslova vynořil ze země, aby je zachránil.

Zradil jsi Sašinu důvěru… jsem její ochránce, zněla vetřelcova odpověď na Finchovu otázku, kdo je.

Langdon pomyslel na Sašu Vesnu. Vrtalo mu hlavou, kde je, jestli je stále naživu a jestli je v tomhle městě. Rozhodl se, že jestli se odsud s Katherine dostanou celí, Sašu najdou a pomůžou jí. Nejenže si to zaslouží a že to potřebuje, ale navíc by se Langdon a Katherine tomu člověku, který jim právě zachránil život, měli nějak odvděčit. Sašin ochránce, tak o sobě mluvil. A jestli už nežije, je naše morální povinnost, abychom jí pomohli my.

„Podívej,“ zašeptala Katherine, položila mu dlaň na rameno a otočila ho do tmy. „Tamhle.“

Langdon zamžoural do tmy, ale nic neviděl. „Kde?“

„Přímo před námi,“ řekla a natočila ho ještě trochu doprava.

Teď to uviděl.

V dálce, sotva viditelný v oblaku dosedajícího prachu, se mihotal tenoučký proužek denního světla.

***

Kdyby Prahou otřáslo zemětřesení v jakýkoliv běžný den, asi by to velvyslankyni Nagelové dělalo značné vrásky. V tuhle chvíli jí to zachvění země v porovnání s jejím rozhovorem s ředitelem Juddem připadalo vyloženě triviální.

„Sundejte jí ta pouta,“ přikázal ředitel mariňákům hned, jakmile navázali spojení. „A jděte hlídat na chodbu. Nikdo nesmí dovnitř ani ven.“

Strážní poslechli. Jakmile byla Nagelová bez pout a sama, Judd ztišil hlas. „Finch je neřízená střela. Tohle považujte za ochrannou vazbu.“

A bez dalšího vysvětlování se pustil do monologu, ve kterém se snažil ospravedlnit všechno, co Nagelová v té strašné zpovědi umírající doktorky Gessnerové slyšela. Když skončil, naklonil se ke kameře a výraz měl prosebný, a zároveň smrtelně vážný.

„Jsme účastníky závodů ve zbrojení,“ řekl, „a naši soupeři jsou každým dnem silnější a agresivnější. Proti USA se spřádají plány, které jsou realizovatelné a potenciálně katastrofální, a my o nich musíme vědět dřív, než se odehrají. Práh představuje výhodu, kterou naše zpravodajská komunita potřebuje, aby mohla naší zemi pomoci tu nadcházející bouři přežít. Jestli náskok v oblasti technologií zkoumajících lidskou mysl nezískáme my, povede se to někomu jinému… a místo abychom sledovali my jeho, ocitneme se v pozici sledovaných.“

To je argument starý jako lidstvo samo, pomyslela si Nagelová. Někdo to stejně brzo udělá, takže bude lepší, když to budeme my.

Podobně se odůvodňoval ten nejnebezpečnější a eticky nejpochybnější vědecký počin v dějinách – stavba atomové bomby. A pokud odhlédneme od etických a politických argumentů, je pravda, že díky tomuto prvenství se Spojeným státům povedlo ukončit ničivou válku a vydobýt si na další půlstoletí pozici supervelmoci… byl to přesvědčivý doklad rčení „účel světí prostředky“. Tohle byla ale jiná situace.

Nagelová si neuměla představit, co by tohle video mohlo napáchat v celosvětovém měřítku. Nejenže odhalovalo existenci šokující utajené technologie, ale navíc poodkrývalo děsivou a neodpustitelnou pravdu: CIA prováděla pokusy na unesených pacientech ruských psychiatrických ústavů a jeden z nich, Dimitrij Sysevič, vinou tohoto programu patrně zahynul. Za tohle CIA komplet ukřižují, a začnou ředitelem.

„Jak jste už patrně uhodla,“ pokračoval Judd, „In-Q-Tel neměl s Prahem nic společného. Finche jsem do jejich londýnského sídla dosadil jako operativní podporu, protože to bylo uvěřitelné krytí, ale on zjevně překročil své pravomoci.“ Ředitel vypadal kajícně. „Nikdy jsem mu neměl svěřovat takovou moc.“

Nagelová sebou trhla, protože někdo hlasitě zaklepal na dveře. Dovnitř nakoukl jeden ze strážných se značně zaskočeným výrazem ve tváři.

„Omlouvám se, že ruším, paní velvyslankyně,“ oslovil ji, „ale máme tu pro vás urgentní hovor.“

Já zrovna s někým urgentně hovořím! chtělo se jí zařvat. „Kdo volá?“

„Seržant Kerble,“ odpověděl mariňák. „Pod parkem Folimanka prý došlo k velkému podzemnímu výbuchu.“

KAPITOLA 118

Tunel podzemní dráhy vedoucí k bastionu U Božích muk ležel asi tři sta metrů od epicentra zkázy a přežil v podstatě bez úhony, i když v něm už nešla elektřina a světla. Úzké nástupiště před vchodem do Prahu bylo pokryté sutí a prachem.

Postava ležící v ústí betonového tunelu, kterým vedly koleje, se pohnula.

V naprosté tmě se Golem pomalu zvedl na kolena s vědomím, že žije a že to je velké štěstí. Jeho útěk z Prahu neproběhl podle plánu a jemu se k dráze podařilo dostat těsně předtím, než ho výbuch odmrštil do tunelu.

Otázka zněla, jak se teď z tohoto podzemního hrobu dostane. Cesta za ním byla nepochybně zničená a zasypaná troskami. Cesta vpřed vedla tím dlouhým a temným tunelem, který se mohl následkem tlakové vlny klidně zhroutit, a pokud šlo o výtahovou šachtu vedoucí nahoru na bastion, nebylo možné zjistit, jestli vydržela. Navzdory ohromnému vyčerpání ale Golem věděl, že si tu nemůže dovolit zahynout.

Musím se dostat ven a osvobodit Sašu.

To vědomí ho vzpružilo. Nahmatal stěnu tunelu, položil na ni dlaň a začal postupovat dopředu do tmy. S rukou tápající po stěně, která ho vedla, nasadil pravidelné tempo. Pod silnými podrážkami bot mu na nerovném povrchu křupala suť vyvržená výbuchem a nohy mu s každým krokem těžkly.

Strážný anděl ale nesmí spát.

***

Langdon a Katherine, vyděšení a potlučení, se po centimetrech sunuli tmavou garáží, vyhýbali se pomačkaným hranám zničených aut a betonovým troskám a pohybovali se vstříc jedinému zdroji světla – proužku, který sílil s tím, jak se prach dál usazoval.

Když se konečně dostali ke světlu, Langdon zjistil, že výbuch celá masivní garážová vrata vytrhl z kolejnic. Spodek vrat byl ohnutý ven a mezi ním a zemí se otvírala úzká škvíra. Langdon si k ní přidřepl, vykoukl ven a uviděl pár metrů stoupající rampy vjezdu.

Nebyl si jistý, co je čeká na druhé straně, a tak šel jako první – lehl si na bok a začal se otvorem soukat ven. Centimetr po centimetru se hlavou napřed sunul škvírou na světlo. Byla užší, než si představoval, a v polovině ucítil, jak se ho zmocňuje další záchvat klaustrofobie. Zoufale se tlačil ven, dokud si konečně neuvolnil boky, takže se mohl převalit na břicho, zapřít se koleny a rukama a vyškrábat se na denní světlo.

Jeho úlevný pocit však okamžitě zchladili dva vojáci v černém, kteří stáli nad ním a mířili mu útočnými puškami na hruď.

Tak to se povedlo.

Než stačil varovat Katherine, už byla napůl venku: při její štíhlé postavě se jí na příjezdovou cestu lezlo mnohem snáz. Když vzhlédla, jeden z vojáků namířil pušku na ni.

„Identifikujte se!“ štěkl. „Hned!“

Langdon zamžoural po okolí a uviděl přesně to, čeho se obával – silně střežené staveniště, kolem kterého už dneska projížděli, ze tří stran obklopené ohradou.

„Identifikujte se!“ opakoval voják a o krok se přiblížil. „Dávám vám přesně – “

„Nechte toho, vojáku!“ ozval se shora ze začátku příjezdové rampy autoritativní hlas s americkým přízvukem. Po rampě scházel impozantně vyhlížející mariňák ve vycházkové uniformě. „Ti dva patří ke mně.“

Zaskočení strážní nechali Langdona a Katherine být a dali se do řeči s příslušníkem námořní pěchoty, který je hodností očividně převyšoval. Jejich rozhovor netrval dlouho; oba vojáci, zjevně rozmrzelí vpádem nadřízeného, se stáhli nahoru.

Langdon sice ocenil, že už na něj nikdo nemíří, ale začínal se bát, jestli se s Katherine nedostali do ještě zapeklitější situace.

Co je to za mariňáka? Není z CIA? Není to nějaký Finchův kumpán?

Když vojáci odešli, důstojníka jako by jeho přísnost přešla a tvářil se tak mile, až to kontrastovalo s jeho vojensky ztuhlým postojem. „Pane Langdone, paní Solomonová,“ oslovil je a zároveň jim pomáhal na nohy, „jsem Scott Kerble. Pracuju pro velvyslankyni Nagelovou.“

Langdon pevně doufal, že to je pravda. „Potřebujeme s ní okamžitě mluvit.“

Mariňák se jim už už chystal odpovědět, když k nim dolů po příjezdové cestě zamířil jeden z vojáků, všechny tři si je vyfotil, vyrazil zpátky nahoru a v chůzi s někým telefonoval.

Kerble tiše zaklel. „Musím vás odsud ihned dostat.“

„Na velvyslanectví?“ zeptal se Langdon.

„O tom si můžeme promluvit v autě,“ řekl Kerble a vyrazil do kopce. „Pojďte za mnou.“

Promluvit? Tou poznámkou se Langdonova ostražitost zdvojnásobila. „Než kamkoliv pojedeme, vážně bych rád mluvil s velvyslankyní.“

„Já souhlasím,“ podpořila ho Katherine. „Jestli –“

„Poslyšte, oba dva,“ obořil se na ně mariňák, otočil se, zastavil se těsně před nimi a jeho přátelské chování bylo najednou to tam. „Velvyslankyni před chvílí zadrželi na rozkaz samotného ředitele CIA. A já jsem si dost jistý, že další na seznamu jste vy.“

KAPITOLA 119

Velvyslanecký sedan se Scottem Kerblem za volantem uháněl podél řeky na sever cestou, kterou sem přijeli. V opačném směru se k parku Folimanka řítila šňůra záchranářských vozidel.

Nemají co zachraňovat, pomyslel si Kerble.

Langdon a Solomonová na zadním sedadle zaraženě mlčeli už od chvíle, kdy uviděli rozsah zkázy, kterou přežili. Z krytu Folimanka zbyla jen zející díra sahající několik podlaží pod zem, plná kamenů, hlíny, kusů betonu a pokroucené oceli.

Kerble si vůbec neuměl představit, co ten nezvyklý výbuch způsobilo. Zatím se zdálo, že nikde nehoří, odnikud nesálalo horko – jen zima. Věděl, že bunkr ze sovětských dob několik let opravují američtí armádní ženisté a že by tam rozhodně neměly být žádné výbušniny.

„Kam nás to vezete?“ zeptal se Langdon zezadu.

To je dobrá otázka, pomyslel si Kerble. Zatím si ještě nedokázal poskládat celou situaci, ale věděl, že velvyslankyně Nagelová a ředitel CIA Judd mají nějakou mocenskou rozmíšku a že jsou v ní nějakým způsobem zapletení i Langdon a Solomonová.

Kerble se hned po výbuchu rozběhl dolů ze svahu zavolat Nagelové, protože si dělal starost o její bezpečí. Zrovna měla videohovor s ředitelem. Když jí Kerble vysvětlil, že ten otřes nezpůsobilo zemětřesení, nýbrž výbuch pod parkem Folimanka, kupodivu se ho Nagelová okamžitě zeptala, jestli ví, kde je Langdon a Solomonová. A pak mu dala za úkol, aby zamířil na místo výbuchu a pokusil se je najít.

Kerbleovi nezáleželo na tom, co se mezi velvyslankyní a ředitelem CIA odehrává, protože svoji stranu si zvolil už před hodinou, když se intuitivně rozhodl propašovat její balíček z ambasády. Ta improvizace ho napadla právě včas, protože ředitel téměř vzápětí přikázal prohledat nejen kancelář Nagelové, ale i její nejbližší zaměstnance včetně samotného Kerblea.

Kdybych si tu kurýrní tašku nechal u sebe, měla by ji teď CIA.

Teď mířil k ambasádě pro případ, že by sedan někdo sledoval, ale intuice mu říkala, že předat Langdona a Solomonovou přímo do rukou ředitele CIA by Nagelová asi nechtěla. A také cítil, že mu toho ti dva na zadním sedadle nejspíš hodně zamlčeli.

„Musíme něco zařídit,“ prohlásil Langdon tónem, který byl vzhledem k okolnostem překvapivě autoritativní. „Detaily vám neřeknu, ale věřte mi, že vaše velvyslankyně je ve velkém nebezpečí – zvlášť pokud ji ředitel CIA nechal zadržet.“

Ve velkém nebezpečí? Kerble si byl vědom Juddovy pověsti, podle které ředitel v situacích ohrožujících národní bezpečnost zásadně nebral zajatce. Ale opravdu by byl schopný ublížit diplomatovi? Kerblea napadlo, jestli by se neměl zmínit o kurýrní tašce, kterou zřejmě ředitel Judd hledal, ale velvyslankyně mu dala jasný rozkaz. Nikomu o tom neříkejte.

„Jestli má tohle velvyslankyně přežít, ať už doslova, nebo politicky,“ prohlásil Langdon, „může jí myslím pomoct jenom jedna věc. A řekl bych, že ji nejspíš dokážu najít.“

Bylo to sice poněkud silácké tvrzení, ale když nic jiného, Kerbleovi připadalo, že ten člověk svým slovům opravdu věří. „A co že to hledáte?“

„Ne co,“ opravil ho Langdon. „Koho.“

Kerble vzhlédl a ve zpětném zrcátku se profesorovi zadíval do očí. „Kdo to je?“

„Jmenuje se Saša Vesna,“ řekl Langdon. „A všechno, co velvyslankyně potřebuje, aby z téhle situace vyvázla, nosí Saša v hlavě.“

***

Robert ví, jak najít Sašu?

Katherine chvilku uvažovala, jestli Langdon neblufuje, ale pak ji jeho kývnutí ujistilo, že to myslí zcela vážně.

Najít Sašu je klíč ke všemu…

Saša sama byla totiž nezvratný důkaz o existenci Prahu, mnohem zásadnější než ten fascikl, o který Katherine přišla při výbuchu. Jediný sken mozku mohl dokázat nejen to, že ten pokročilý mozkový implantát si nikdo nevymyslel, ale i to, že CIA lstí přiměla mladou ruskou pacientku z psychiatrie, aby se stala pokusným subjektem.

A teď, když je po zničení Prahu jejich už tak nejistá pozice ještě nejistější, je nalezení Saši obzvlášť důležité. CIA totiž začne podnikat kroky k nápravě škod, a jelikož jsou teď veškeré důkazy o jejím nekalém jednání příhodně pohřbené pod parkem Folimanka, začne agentura rychle jednat a dotahovat celou věc do konce.

Robert a já nepochybně patříme mezi ty drobnosti, které je potřeba ještě dořešit, byla si jistá. Stejně jako Saša Vesna a Dimitrij Sysevič.

Vybavila si tu děsivou postavu v plášti, se kterou se potkali v Prahu. Ten člověk se prohlašoval za „Sašina ochránce“ a byl to téměř určitě Sysevič – tmavovlasý ruský epileptik, kterého sem stejně jako Sašu přivezli z ruského ústavu. Na první pohled Katherine podle jeho lékařských záznamů připadalo, že tu zemřel, ale teď se zdálo, že se mu stalo něco jiného. Možná se mu povedlo uniknout jim ze spárů. Ale ať už byl Dimitrij v jakékoliv situaci, nikdo na světě neměl větší motivaci vrátit se do míst, kde musel prožít nepopsatelné hrůzy, a srovnat je se zemí.

Katherine měla podezření, že tu skoro určitě sehrála roli duševní nemoc. Ten člověk se pomazal hlínou a obětoval život, aby mohl zničit Práh. Přemýšlela, jestli se u Dimitrije psychické onemocnění projevilo už v ústavu, nebo jestli to byl následek traumatu z invazivní mozkové operace a nuceného užívání psychedelik. Každopádně Dimitrij Sysevič zjevně nebyl v pořádku.

Saša je v bezpečí, řekl ten člověk.

„Roberte,“ oslovila Langdona, „ty opravdu víš, kde Sašu najít?“

„Zrovna mě to napadlo,“ ujistil ji. „Může být jen na jediném místě. Ale abych ji našel, potřebuju do jejího bytu –“

„Tam není,“ přerušil ho Kerble. „Harrisovo tělo jsem našel já. A to byla Saša už dávno pryč. Náš tým Harrise nechal co nejrychleji odvézt, pak jsme to tam zamkli a odešli jsme.“

„Chápu,“ přikývl Langdon. „Ale i tak musím dovnitř. Je tam něco, co by nám mohlo pomoci. Jak jste se k ní dostal?“

„Moje kolegyně Dana Daňková měla klíče.“

„S klíčenkou s Krazy Kitten?“ zeptal se Langdon.

Kerble po něm přes rameno hodil pohledem. „Jak to víte?“

„Protože jsem je paní Daňkové dal já. A teď bych potřeboval, aby mi je rychle vrátila.“

„To nepůjde,“ opáčil Kerble. „Dana už je nemá.“

Langdon tiše zaklel. „A kdo je má?“

Kerble sáhl do kapsy a hodil Langdonovi jakýsi malý předmět. „Vy, pane profesore.“

***

Mohutná exploze v Praze?!

Jonas Faukman zuřivě pročítal bleskovou zprávu New York Times na monitoru a snažil se sám sebe přesvědčit, že ten výbuch je jen shoda okolností. Statisticky bylo sice dost nepravděpodobné, že by Langdon byl někde poblíž, jenže jeho přítel měl znepokojivou schopnost ocitat se přímo v epicentru problémů.

Od Langdonova e-mailu uběhla už víc než hodina a od té chvíle od něj neměl žádné zprávy. Faukman s neodbytnými a sílícími obavami vyťukal číslo hotelu Four Seasons v Praze a požádal, ať ho spojí s Langdonovým pokojem.

***

Golem, který se ztěžka vlekl naprostou tmou tunelu, najednou ucítil, že se zvuk jeho rozléhajících se kroků trochu proměnil.

Slabší ozvěna… Jsem v otevřeném prostoru.

Rukou, kterou stále jel po zdi, nahmatal hranu rampy a s úlevou si uvědomil, že konečně dorazil na nástupiště pod bastionem U Božích muk. Rampa byla ve výši očí, výš, než předpokládal, a bylo potřeba, aby se vytáhl nahoru.

Rychle ze sebe shodil těžký plášť i boty a srovnal si je na hromádku k nohám. Pak na tuhle improvizovanou stoličku stoupl, zvedl ruce, chytil se hrany a odhadoval její výšku. Bude se muset odrazit tak vysoko, aby se o ni mohl zapřít lokty a předloktími.

Musíš pryč. Závisí na tom Sašin život.

Myšlenka na ni ho popohnala. Skrčil se, pak se vší silou vymrštil vzhůru a jen tak tak se mu povedlo se vzepřít. Chvilku kopal unavenýma nohama ve vzduchu, ale nakonec jednu vytáhl nahoru a opřel se chodidlem o rampu. Gravitaci a vyčerpání navzdory se vysoukal na kovové nástupiště… a zhroutil se na něj.

Skoro minutu zůstal ležet se zavřenýma očima a zhluboka dýchal.

Když oči konečně otevřel, zjistil, že ve tmě se něco vznáší… jakýsi drobounký zářivý kroužek.

Světlo na konci tunelu.

Bylo to podsvícené tlačítko výtahu do bastionu U Božích muk.

KAPITOLA 120

Katherine ostražitě vystoupila z auta do studeného větru kousek od Staroměstského náměstí. Langdon požádal seržanta Kerblea, ať je vysadí tady a pak teprve pokračuje na ambasádu.

Doufám, že Robert ví, co dělá.

Posledních pár minut v autě si všímala, že Langdon s vojákem mluví podivně vyhýbavě a že mu odmítá prozradit, kde přesně Saša podle něj právě je. Řekl mu jen, že se potřebuje dostat do Sašina bytu, kde najde něco, co mu pomůže. Kerble Langdonovy důvody ke zdrženlivosti chápal, možná byl dokonce rád. Ředitel CIA Sašu zoufale potřebuje najít. Možná budou Kerblea vyslýchat, a on jim nemůže prozradit to, co neví.

Katherine by si připadala jistější, kdyby šel Kerble s nimi, ale seržant se zjevně musel vrátit na velvyslanectví. Vypadalo to, že je možná jediným spojencem Nagelové a cítí povinnost stát při ní a chránit ji před ředitelem CIA, jak to jen půjde.

„Paní velvyslankyně vám bude za vaše snažení vděčná,“ řekl Kerble, když stáhl okénko, aby se s nimi rychle rozloučil. „Hodně štěstí. Ať už jdete kamkoliv.“

„Díky za pochopení,“ odpověděl Langdon.

„Tomu se říká OPSEC,“ pronesl uznale Kerble. „Oddělování informací. Mohl byste být u námořní pěchoty.“

„Dost děsivá myšlenka,“ zhodnotil to Langdon a okénkem podal mariňákovi ruku. „Telefon na vás mám. Jakmile budeme něco vědět, zavolám vám.“

„Kdybychom našli Sašu,“ dodala Katherine, „vezmeme ji někam do bezpečí a pak bude mít velvyslankyně všechny potřebné páky, aby vás ochránila.“

„Doufám, že se nepletete,“ řekl Kerble. „Takový vojenský soud umí člověku pěkně zkazit víkend.“

Jakmile seržant odjel, Langdon Katherine objal paží a vedl ji přes náměstí plné lidí. Na opačném konci prošli pod kamenným obloukem do spleti úzkých uliček. Když za nimi hluk náměstí začal slábnout, Katherine měla konečně dojem, že mají dost klidu na to, aby si promluvili.

„Tak co se to děje?“ vyhrkla. „A kam jdeme? Kde je Saša?“

„Jdeme k ní domů,“ odpověděl. „Napadlo mě, že Saša odtamtud nejspíš vůbec neodešla. Nemusela. Je pořád ještě uvnitř.“

Katherine se prudce zastavila. „Vždyť ten mariňák zrovna říkal, že tam Saša není.“

„Tak to se plete.“

„Tvrdil, že byt prohledali lidi z forenzního!“

„Ano, ale neprohledali ho celý.“

„Já ti nerozumím.“

„To pochopíš,“ řekl a vztáhl k ní ruku. „Pojď.“

Katherine ho následovala stále hlouběji do spleti uliček kolem Staroměstského náměstí. Jsem ráda, že má tak dobrou paměť, pomyslela si, když ji Robert vedl cestou, kterou už dneska se Sašou jednou procházel. Uličky byly stále užší a v dlážděných průchodech ve slábnoucím odpoledním světle vládly stíny.

„Tady to je,“ oznámil konečně a zastavil se před nenápadnými dveřmi, které se od ostatních ničím nelišily.

„Jsi si jistý?“ Katherine marně hledala číslo nebo jiné označení.

Langdon ukázal na okno vedle dveří a Katherine se lekla: dívaly se na ni odtamtud čtyři oči. Dvě siamské kočky soustředěně vyhlížely ven, jako by čekaly, až se jim vrátí panička. Tím se sice potvrzovalo, že jde o Sašin byt, ale zároveň Katherine definitivně přestala chápat Langdonovu jistotu, že je Saša tady. „Roberte, ty kočky zjevně čekají, až Saša dorazí domů.“

„To je pravda,“ potvrdil Langdon. „Jenže ty kočky taky nevědí, že je tady.“

Tak tohle už Katherine vůbec nechápala.

„Koukni se do té uličky,“ ukázal Langdon kolem. „Vzpomínáš si, jak jsem ti říkal, že ráno Saše někdo strčil pod dveře vzkaz? Jen pár vteřin nato jsem vyběhl do téhle uličky, ale ten, kdo tam ten papír dal, už byl pryč. Což je nesmysl. Nemohl se prostě jen tak vypařit.“

Zkoumavě si uličku prohlížela. Fakt je, že se tu opravdu není kde schovat.

„A pak jsem si uvědomil,“ řekl Langdon, „že odpověď je naprosto zřejmá. Ta osoba, která tu nechala vzkaz, vůbec neodešla. Prostě se jen schovala na příhodné místo.“

Katherine se zmateně rozhlédla. „Kam?“

„Přímo tamhle,“ ukázal Langdon.

Katherine pohledem sledovala Langdonův natažený prst po fasádě domu až k oknům přímo nad Sašiným bytem. Kryly je masivní dřevěné okenice.

„Do bytu o patro výš,“ řekl Langdon. „Gessnerová říkala, že oba ty byty jsou její a že v tom horním bydlela, když tady dole žila její stará matka. Teď Saše přenechala spodní byt a ten horní je… prázdný.“

Katherine si prohlížela okenice a představovala si, jak někdo – pravděpodobně Dimitrij – podsouvá Saše pod dveře vzkaz a pak se nenápadně plíží nahoru právě ve chvíli, kdy Langdon marně pátrá na ulici. Klidně to tak mohlo být…

Langdon došel k domovním dveřím: byly mohutné, dřevěné, z úhlopříčných prken a se špehýrkou. Vytáhl z kapsy klíče s Krazy Kitten, dveře odemkl a vešel jako první do zašlé chodby.

I když vstup byl více než skromný, Katherine neušlo, jak si to tu Saša zútulnila. Dveře do jejího bytu byly hned vpravo a zdobily je květiny v květináčích, proutěný věnec a na zemi rohožka s nápisem OTŘETE SI PROSÍM TLAPKY.

Chodbu uzavíral nevelký výklenek, který byl od země po strop zarovnaný starými kartonovými krabicemi. Ke Katherininu překvapení Langdon zamířil přímo do něj a zastavil se jen pár centimetrů od hradby krabic, skoro se jich dotýkal. Vzhlédl vzhůru, jako kdyby studoval architektonické prvky, pak kývl a mávl na ni.

Jak se Katherine blížila, Langdon ustoupil vpravo a zmizel v nepostřehnutelné mezeře, která zřejmě zela mezi krabicemi a zdí výklenku. Zaskočená Katherine ho následovala, proklouzla stísněnou chodbičkou, zabočila doleva kolem hromady krabic, pak zase doleva a ocitla se vedle Langdona. Ve slabém světle, které prosvítalo mezi krabicemi, rozeznávala, že stojí pod úzkým schodištěm, které stoupalo do tmy.

Tohle vůbec není skladiště, uvědomila si. Je to vstup na schody.

„Nedošlo mi hned, že z téhle chodby nevede žádná cesta do horních pater. Teprve později jsem si uvědomil, že se tam někudy chodit musí, a jelikož žádný další vchod tu není, musí se do obou bytů chodit přes tuhle chodbu. Čímž se taky vysvětluje, jak mohl někdo zmizet beze stopy hned poté, co strčil Saše vzkaz pod dveře.“

Katherine přikývla. „Schovával se jen pár kroků odsud. Chytré.“

„Přesně tak. A když jsem vyrazil na Petřín, prostě se jen vynořil ze skrýše, vešel k Saše do bytu, a buď ji nějak přesvědčil, aby šla nahoru dobrovolně, nebo ji zneškodnil. Každopádně ji musel nechat nahoře, aby neviděla, jak zabíjí Harrise.“

Jednoduché a čisté. Katherine přikývla. „A když pak lidi z ambasády našli Harrisovo tělo, Saša tu nebyla, takže logicky předpokládali, že utekla z místa činu.“

„Přesně tak.“

„Tak jak se chceš do toho bytu dostat?“ zeptala se a přimhouřenýma očima se zadívala nahoru.

„Zabuším na dveře a budu doufat, že mě Saša uslyší.“

„To je tvůj plán?“ zeptala se Katherine. „Co když je úplně zdrogovaná? Nebo je spoutaná a ke dveřím se nedostane?“

Langdon se zamračil. „V tom případě mám plán B.“

Zadíval se do tmy nahoru a stiskl vypínač pod schodištěm, ale nic se nestalo.

Katherine ukázala na prázdnou objímku na stropě. „Není tu žárovka.“

Než stačila Langdonovi navrhnout, že můžou zkusit najít v Sašině bytě baterku, už stoupal do tmy. Zjevně se nemohl dočkat, až bude z té stísněné chodbičky pryč.

Katherine měla tmu ráda asi stejně, jako měl Langdon rád malé prostory, ale přesto se donutila jít za ním. S rukou pevně svírající chatrné zábradlí vystoupala po schodech nahoru, nejistě sáhla před sebe a zjistila, že Langdon stojí v téměř úplné tmě před jedinými dveřmi.

„Sašo?“ zavolal a zaklepal. „Haló!“

Ticho.

Zaklepal silněji. „Sašo? Tady je Robert Langdon. Jste v pořádku?“

Nic.

Langdon zkusil dveře. Bylo zamčeno.

Ještě chvilku bušil a pak na celých deset vteřin přitiskl ucho ke dveřím. Konečně ustoupil a zavrtěl hlavou. „Je tam úplné ticho. Doufám, že se jí nic nestalo.“

„A co ten plán B?“ zeptala se Katherine ze tmy. „Budeme hledat páčidlo nebo kladivo?“

„Mohlo by to být i jednodušší,“ řekl zamyšleně Langdon. „Oba ty byty patří Gessnerové a bydlívala tu nad svojí nemocnou maminkou…“ Jako kdyby v té tmě rukama zkoumal zámek.

Katherine přimhouřila oči, aby zjistila, co to dělá. „Ty chceš ten zámek vypáčit?“

„To ani ne,“ odpověděl. Ještě okamžik cosi kutil, a najednou zámek cvakl. Langdon se do dveří zlehka opřel a ty se otevřely dokořán.

Katherine na něj vytřeštila oči. „Jak jsi to udělal?“

Langdon zvedl klíče s Krazy Kitten. „Gesnerová tady bydlela, vlastnila oba byty a její matka na tom nebyla moc dobře – tak proč si to nezjednodušit a nemít jen jeden klíč k oběma dveřím?“

No samozřejmě, uvědomila si Katherine. A když se Saša nastěhovala, nebyl důvod měnit zámek, protože tenhle byt byl stejně prázdný.

Dveře zaskřípaly a Langdon s Katherine zůstali zírat do černočerné tmy, což nebylo vzhledem k těm masivním zavřeným okenicím nic překvapivého.

Katherine začala hmatat kolem zárubní, až našla vypínač. Když ho stiskla, oba překvapeně ustoupili. Výjev, který se před nimi objevil, byl jako z jiného světa.

Nezařízený byt zalilo přízračné fialové světlo.

KAPITOLA 121

Golem zíral do zrcadla na svoji jílem pokrytou tvář a věděl, že ji už nikdy neuvidí. Konec se blížil, a díkybohu to byl přesně ten konec, jaký si představoval.

Jsem Golem. Můj čas se nachýlil.

Povedlo se mu vyjet do laboratoře doktorky Gessnerové a teď stál jednu úroveň pod bastionem v malé laboratorní koupelně.

Pozorně si v zrcadle nad umyvadlem prohlížel ta tři hebrejská písmena, která měl hrubě vyrytá na čele. Vlivem potu a prachu byla skoro nečitelná, ale to mocné, dávné slovo mělo stále ještě sílu.

תםא

Pravda.

Golem odjakživa věděl, že tahle chvíle přijde.

Chvíle, kdy se Pravda promění ve Smrt.

Stejně jako to provedl před stovkami let rabi Löw, když chtěl zabít svého hliněného obra a vysvobodit ho tak z poddanství, i Golem teď přitiskl ukazováček k silné vrstvě suchého jílu a zatlačil na písmeno úplně vpravo, alef. S pocitem bolestné ztráty i bytostné jednoty prstem kus hlíny odloupl a pokračoval, dokud písmeno nezmizelo.

Podle prastarého postupu teď na jeho čele stálo úplně jiné slovo.

תם

Smrt.

Navenek si Golem nepřipadal jiný, přesto ale cítil, že jeho vnitřní já, jeho duše, jeho vědomí se začíná měnit. Chystal se od svého vypůjčeného těla jednou provždy odpoutat.

Golem už zemřel mnohokrát, a tak věděl, že jeho podstata přetrvá, ale zároveň to tentokrát mělo být jiné. Tentokrát to byla jeho vlastní volba.

Do této říše jsem přišel, aby ona mohla žít.

A aby mohla žít, brzy musím zase odejít.

Dnes spatřil smrt mnoha věcí.

Smrt Prahu.

Smrt Sašiných trýznitelů.

A brzy spatří i smrt samotného Golema.

Odvrátil se od zrcadla a začal si svlékat zbývající oblečení. Nahý pak vstoupil do pohotovostní laboratorní sprchy a pustil ji.

Vlažná voda působila na jeho unavenou hlavu a ramena jako balzám.

Přijal svou proměnu, sklopil oči a díval se, jak mu po bledé kůži stékají pramínky rozmočené hlíny. Dlouhé šedé potůčky se ještě jednou, naposledy, stáčely k odtokovému otvoru.

KAPITOLA 122

Robert Langdon opatrně vešel do fosforeskujícího bytu a snažil se v tom výjevu před sebou najít nějaký smysl. V tom prostoru jako by svítilo jen ultrafialové světlo a halilo pustý interiér do nezemsky fialového odstínu. Stěny, podlaha i strop tu byly natřené černě. V rohu se nacházela levná židle a vedle ní stůl, na kterém stála sklenice zřejmě napůl plná vody.

Tady někdo doopravdy žije?

Langdonovi stačil jen okamžik, aby došel k závěru, že zdejší tajemný obyvatel musí být Dimitrij Sysevič. Vyvolávalo to spoustu nezodpovězených otázek, ale Langdon si byl jistý minimálně tím, že se ten člověk nevrátí.

Nejspíš je pohřbený v troskách Prahu.

Saša pravděpodobně neměla ani ponětí, že klíč od jejího bytu pasuje i ke dveřím opuštěného prostoru o patro výš. Dimitrij to naopak téměř určitě věděl. Samozvaný Sašin ochránce měl přístup do Sašina zamčeného bytu. Z té myšlenky Langdonovi přeběhl mráz po zádech.

„Sašo!“ volal a pokračoval dál. „To jsem já, Robert Langdon! Jste tu?“

Ticho. Vzduch tu byl zatuchlý a podlaha jim vrzala pod nohama.

„Sašo!“ křičela Katherine.

Půdorys bytu byl jiný než u Saši, i když to tu bylo podobně malé. Langdon a Katherine pečlivě prohledávali celý prostor. V kuchyni bylo pusto a lednička byla prázdná až na dvě láhve Poděbradky. Komora vedle ložnice obsahovala jen tyč se třemi ramínky.

Langdonovi začínalo připadat, že tenhle byt není ničí domov, ale spíš cosi jako bizarní příležitostné útočiště.

„Tady v ložnici vůbec není světlo,“ řekla Katherine a zacvakala vypínačem.

Langdon došel k ní. „Sašo!?“ zavolal do ložnice.

Odpovědi se nedočkal, a tak se protáhl dveřmi kolem Katherine a s rukama nataženýma před sebe vešel do té černočerné tmy. Doufal, že nahmatá okno a možná se mu nějak povede otevřít okenice. V polovině pokoje zjistil, že šlape po něčem měkkém – po polštáři nebo snad matraci.

Za zády mu zasyčela zápalka, a když se otočil, uviděl, jak Katherine v podřepu u nízkého stolečku zapaluje řádku svíček. Po chvilce se světlo rozzářilo a Langdon zjistil, že stolek slouží jako jakýsi oltářík sestávající ze tří svíček a kytice suchých květů. Nad nimi na zdi visela fotka.

Langdon světlovlásku ihned poznal. „Panebože… to je Saša,“ hlesl a cestou k té strašidelné výstavce si uvědomil, že Dimitrijova náklonnost k Saše zřejmě přerostla v posedlost. Její ochránce, pomyslel si a pořád se snažil si to v hlavě poskládat.

„Koukej,“ ukázala Katherine na velkou matraci uprostřed pokoje.

„Asi tady někdy přespával.“

„To bych neřekla, Roberte. Tohle není na spaní. Nejsou tu polštáře ani deky. A je tady… roubík.“

A opravdu – na matraci Langdon uviděl kožený postroj na hlavu, ke kterému byla připevněná černá plastová koule. Byla z měkkého neoprenu a byla perforovaná, aby ten, kdo měl roubík v ústech, mohl dýchat. „Že by to byla nějaká… místnost na sex?“ přemítal.

„Mně tedy nepřipadá, že ten roubík je na sex,“ podotkla Katherine. „Já bych řekla, že to je ochrana zubů a jazyka při epileptickém záchvatu.“

Langdon si vybavil pomůcku PATI, kterou měli právě pro tyhle případy ve škole v lékárničce. Tahle perforovaná kulička by klidně mohla sloužit stejnému účelu.

„Dimitrij tuhle místnost zřejmě používal jako chráněné útočiště při záchvatech,“ řekla Katherine. „Polštářem by se mohl udusit, do deky by se mohl zamotat. Tohle vypadá jako bezpečné prostředí. Zvlášť jestli měl roubík.“

Langdonovi nejdřív připadalo zvláštní, že by někdo, kdo má u sebe protiepileptickou tyčku od doktorky Gessnerové, radši svoje záchvaty netlumil s její pomocí. Jenže někteří epileptici uváděli, že záchvat s sebou nese jasnou mysl a blaženost, která za to tělesné trauma stojí. Dimitrijova protiepileptická tyčka zřejmě nabízela to nejlepší z obou světů. Mohl si zvolit, kdy a kde si záchvat prožije, a dělal to v bezpečném, kontrolovaném prostředí.

Jedno věděl Langdon každopádně s jistotou: Saša tu nejspíš není. Zbývalo už zkontrolovat jen koupelnu. Zatímco Katherine sfoukávala svíčky v ložnici, Langdon se vydal do předsíně. Koupelna včetně vany byla prázdná: jestli Dimitrij Sašu někde ukryl, v tomhle bytě to nebylo.

I lampa v koupelně byla vybavená ultrafialovou žárovkou, díky které umyvadlo a vana bíle fosforeskovaly. Zrcadlo nad umyvadlem kupodivu někdo odstranil: zbyly jen díry po šroubech.

Na poličce nad umyvadlem Langdon objevil malé zrcátko, malířskou špachtli, misku a hromádku bílých gumových návleků na hlavu. Taky tu našel tři nádoby s divadelním líčidlem značky UltraMud, jehož etiketu zdobila děsivá fotografie herce s tváří pokrytou silnou vrstvou popraskaného bahna. Efekt byl až příliš povědomý.

Jak se Langdon rozhlížel po zbytku místnosti, zrak mu padl na cosi, co svítilo zpod dřezu, v koši na odpadky. Vypadalo to jako bílá žínka, kterou se někdo utřel a pak ji vyhodil. Také se zdálo, že je od krve. Hodně.

Langdon koš s leknutím zvedl, ale jakmile vysypal jeho obsah do umyvadla, hned zjistil, že se spletl. V umyvadle ležel jeden z těch bílých návleků na hlavu, byl zmačkaný a umazaný od jílu.

To není krev, oddechl si v duchu Langdon. To jen v tom fialovém světle jíl změnil barvu.

Ale když si návlek pořádně prohlédl, všiml si, že se v tom světle něco leskne – na gumovém návleku se zachytilo jakési tenké vlákno. Bylo tak neznatelné, že kdyby nefosforeskovalo, Langdon by ho úplně přešel.

Přece to nemůže být to, co si myslím…

Opatrně vlákno sebral z gumového povrchu a přidržel na světle. Teď už nebylo pochyb, na co se to dívá. Nechápal ovšem, co to dělá právě tady.

To je přece úplný nesmysl.

Pak se ho zmocnila nečekaná hrůza. Ledaže by…

Ve svých seminářích o symbolice Langdon často opakoval jednu myšlenku: Někdy stačí jen změnit perspektivu, aby člověk spatřil pravdu. Tahle věta v mnoha směrech definovala Langdonovu kariéru. Jeho schopnost nahlížet na záhady z nečekaných úhlů mu častokrát umožnila zahlédnout pravdu, které si nikdo jiný nevšiml.

Teď se díval na to vlákénko ve svých prstech a bál se, že jeden z těchto okamžiků právě nastal.

Tolik ho to vyvedlo z míry, že se musel opřít o umyvadlo. V duchu se mu promítly všechny dílky skládačky, kterou dal dnes dohromady. Náhle se roztříštila, dílky vyletěly do vzduchu, tvořily nové kombinace, točily se a dopadaly na zem. A kousek po kousku se mu z nich v hlavě poskládal úplně nový obrázek.

Proboha… jak mi tohle mohlo uniknout?

To, co ho právě napadlo, bylo skoro nepředstavitelné, a přesto intuitivně věděl, že to musí být pravda. Jako všechno, co je čistá pravda, to totiž byla odpověď na každou otázku… řešení každé anomálie… a měl to celou dobu přímo před sebou.

„Nelokální vědomí…“ zašeptal. „Katherine se nepletla.“

***

„Já si toho nevšiml!“ oznámil, když vybíhal z koupelny a mířil k východu. „Musíme jít – vysvětlím ti to pak!“

Čeho si nevšiml? Katherine vyrazila za ním. „Počkej!“

Když doběhla ke dveřím, Langdon už dusal po tmavém schodišti. Dohnala ho až ve vstupní chodbě, kde klečel na Sašině rohožce a jako kdyby se snažil pod jejími dveřmi něco nahmatat. Co to dělá?! „Roberte, jestli potřebuješ, máme klíč –“

„Vždyť ono to ani nešlo!“ vykřikl, vyskočil, zašátral v kapse a vytáhl kus papíru, ve kterém Katherine poznala ten vzkaz zpod Sašiných dveří.

K jejímu úžasu se pokusil několikrát papír pod tytéž dveře zasunout, ale ani jednou se mu to nepovedlo. Papír pokaždé narazil na silné těsnění, které bylo na dveřích nalepené, aby pod nimi netáhlo.

„Ono to ani nešlo,“ zopakoval Langdon a konečně se postavil. „Já si toho těsnění už všiml, ale nevnímal jsem ho. Odsud se pod ty dveře žádný vzkaz vůbec strčit nedá!“

„To vidím,“ přisvědčila Katherine, „ale nevím –“

„Copak to není jasné, Katherine? Ten vzkaz mi nepředal nikdo zvenčí… ten, kdo mi ho doručil, byl celou dobu v bytě!“

Katherine zamrazilo. Takže ten člověk se od začátku schovával uvnitř. „Ve spíži v předsíni…“ zašeptala a představila si, jak tmavovlasý Rus čeká na příhodnou chvilku… plíží se ze skříně… napůl zasouvá vzkaz pod dveře… hlasitě zaklepe a mizí zpátky ve spíži. Dokonalý trik. Spletlo to Sašu i Roberta.

„Ne,“ řekl Langdon s popelavou tváří. „Nebyl ve spíži.“ Nepamatovala si, že by ho někdy viděla takhle rozčileného. „Ve spíži nebyl nikdo. Byl to mnohem důmyslnější úkryt.“ Teď už se mu hlas slyšitelně třásl. „Nemůžu uvěřit, že jsem si toho nevšiml…“

„Čeho sis nevšiml? Já tomu nerozumím.“

Langdon vstal. „Včera jsi o tom mluvila na té své přednášce,“ řekl a zadíval se jí do očí. „Popisovala jsi to jako důkaz nelokálního vědomí, jako důkaz, že naše mozky fungují jako přijímače, a když jsou poškozené, signály se mohou pomíchat…“

„Myslíš náhlý syndrom učence? Dobře, ale pořád nechápu –“

„Ne! To, o čem ses zmiňovala hned potom!“

Katherine se na chvilku zamyslela, vybavila si tenhle úsek ze svého proslovu a najednou jí svitlo, na co Langdon naráží. A pak už potřebovala jen okamžik, aby jí došlo, co se jí snaží říct. „Ale, Roberte… snad si nemyslíš…“

„Tohle jsem našel v koupelně,“ řekl a mezi palcem a ukazováčkem zvedl něco téměř neviditelného. „Přichytilo se to na použitý návlek na hlavu.“

Katherine poznala, co to Langdon drží.

Jestli má pravdu, tak se ve všech svých domněnkách ohledně přízračného golema naprosto mýlili.

KAPITOLA 123

Laboratorní sprcha v bastionu U Božích muk se naplnila párou. Golem zaklonil hlavu a vychutnával si hebký dotek vody v obličeji. Zlehka si masíroval tváře dlaněmi a vnímal, jak se mu z kůže odlepují poslední zbytky zaschlého jílu… poslední zbytky Golema se rozpouštěly.

Když si přejel dlaněmi přes hlavu, uvědomil si, že si ze samého vyčerpání zapomněl sundat návlek. Nahmatal okraje tenoučké gumové čepice a sloupl si ji z čela. Když mu klouzala z temene, zamžikal, protože s sebou strhla několik vlasů.

Upustil návlek na zem, zlehka si začal kroužit prsty po hlavě, promýval si husté vlasy a oplachoval z nich veškeré zbytky hlíny. Ze sprchy vyšel, teprve když do odtoku spirálou tekla dokonale průzračná voda.

Zabalil se do ručníku, postavil se před umyvadlo a dopřál si jednu z těch vzácných chvil, kdy se sám na sebe podíval do zrcadla.

Oči, které na něj odtamtud hleděly, byly červené únavou a ta tvář byla poznamenaná krutou minulostí. Věděl, že není hezká, ale jinou nedostal.

Naučil jsem se v ní vidět krásu, pomyslel si.

Postupem času začal Golem ten obličej milovat… způsob, jakým světlé vlasy padaly na ramena a rámovaly nevinné modré oči. Dokonce i ten křivý nos mu teď už připadal půvabný. Představil si svíčkami ozářenou fotografii na stěně své svatyně a usmál se.

„Sašo,“ zašeptal, „kéž bys mě znala.“

Světlovlasá žena v zrcadle neodpověděla.

I když byla v místnosti fyzicky přítomná, nic neslyšela. Golem ji zamkl v prázdnotě podobné spánku, v blažené nevědomosti, v níž neměla ponětí ani sama o sobě.

Sdíleli sice jedno tělo, ale Golem ho už dávno ovládl a pozorně filtroval všechno, čemu Saša přihlížela, co si pamatovala a co chápala. Dělal to, aby ji chránil, aby poskytl útočiště její něžné duši. Stal se klenbou, která vzdorovala její bolesti, armádou, která bojovala její bitvy.

Volala jsi mě, Sašo… a já odpověděl.

Golem nikdy nezapomněl na ten příšerný okamžik na ruské psychiatrické klinice, kde Saša, která už nedokázala své utrpení snášet ani o vteřinu déle, vyslala k univerzu zoufalé volání o pomoc.

V tu chvíli jsem se zrodil…

Jen málokdo si pamatuje okamžik, kdy přišel na svět, ale Golem si ho pamatoval. K vědomí se probral náhle, probudil se do čiré hrůzy, zjistil, že je uvězněný v těle, které někdo nemilosrdně tluče. Bolest a hněv byly silnější než on: instinktivně vstal, otevřel zdroje síly, k jakým tohle tělo do té doby nemělo přístup, a začal útočnici škrtit. Když pak Golem stál nad mrtvým tělem noční sestry, poprvé slyšel sám sebe, jak dutým hlasem říká:

„Jsem tvůj ochránce, Sašo. Teď jsi v bezpečí.“

***

Na chodbě před Sašiným bytem se Katherine Solomonová s námahou snažila zorientovat ve vodopádu znepokojivých myšlenek, který Langdonova slova spustila. Robert měl pravdu, že ve své včerejší přednášce líčila náhlý syndrom učence – stav, ve kterém poškozený mozek přijímá několik signálů najednou a který považovala za jasný důkaz nelokálního vědomí.

A měl pravdu i v tom, že vzápětí začala mluvit o dalším pozoruhodném jevu.

„Existuje ještě jeden zvláštní stav,“ vysvětlovala posluchačům, „který s náhlým syndromem učence souvisí, protože rovněž naznačuje, že mozek je schopný přijímat víc signálů najednou. Tomuto fenoménu se říká ,disociativní porucha identity‘, i když většina z nás ho asi bude znát jako ,rozdvojenou osobnost‘: jde o psychologický jev, který působí, jako by v jediném těle sídlilo několik různých lidí.“

Tenhle celosvětově zdokumentovaný stav, pokračovala Katherine, se vyskytuje mnohem častěji u žen než u mužů a často vzniká jako kompenzační mechanismus při opakovaném fyzickém nebo sexuálním týrání. Velmi často se druhá identita projeví proto, aby bolest hostitelky absorbovala a vytrpěla si trauma místo ní – jde o jakousi zástupnou oběť, která přetrpí úzkost, zablokuje veškeré vzpomínky na ni a umožní hostitelce, aby se od vlastního utrpení „oddělila“.

Sekundární osobnosti se říká alternativní identita neboli „alter“ a obvykle ji vyvolá nějaký náhlý spouštěč v podobě aktivního traumatu. Jakmile se alter projeví, může se v hostiteli usídlit natrvalo, přetrvává v něm dlouhá léta nebo i celý život jako jakýsi strážce, dokonce potlačuje ty nejtemnější vzpomínky hostitele prostřednictvím selektivní amnézie a stává se nepopsaným listem, díky kterému se může subjekt pohnout kupředu. Pro ochranného altera není nic neobvyklého, že začne tělo ovládat, stane se dominantní osobností a rozhoduje, kdy a jak se může traumatizovaný subjekt bezpečně „vynořit“.

Disociativní porucha identity byla poprvé diagnostikována v devatenáctém století, kdy se jí říkalo „dvojí vědomí“ – byla považována za jakousi bdělou náměsíčnost, během níž může jedince ovládnout jiné vědomí a jednat bez jeho svolení, aniž by si to dotyčný uvědomoval a pamatoval.

Některé z nejvýraznějších známých případů byly zdokumentovány tak pečlivě, že se později staly námětem bestsellerů Tři tváře Evy, Cizinci v mém těle a Sybil. Nejslavnější knihou všech dob o této poruše je ale román Roberta Louise Stevensona Podivný případ doktora Jekylla a pana Hyda.

Katherine věděla, že disociativní porucha identity mnohdy zahrnuje více alterů – někdy v hostitelově těle žije víc než deset různých osobností. Je skoro neuvěřitelné, že alteři mívají různé hlasy, přízvuky nebo rukopis, umějí různé věci, mají rádi různá jídla, a dokonce se liší i genderovou identitou. Jinak chodí, vyhovují jim jiná prostředí, trpí jinými nemocemi, mají různě vysoké IQ a jinak vidí.

Náš přijímač, když je vyladěný na několik různých stanic najednou…

V názorech na to, jak se mohou jednotlivé osobnosti tak zásadně lišit, se psychiatři ostře rozcházeli, a někteří skeptici dokonce tvrdili, že pacienti s disociativní poruchou identity jsou jen dobří herci, kteří touží po pozornosti. Když ale pacienti podstoupili důkladné testy pomocí magnetické rezonance, detektorů lži a sofistikovaných otázek, výsledky byly vždycky stejné – v jednom těle skutečně existovalo několik oddělených osobností.

Společenství alterů se říkalo „systém“ a někteří alterové si uvědomovali, že s nimi v systému žijí i ostatní. Takovým alterům se říkalo „spoluvědomí“. Naopak jiní alteři si existence systému vůbec nebyli vědomi a domnívali se, že jsou v těle sami. V jejich paměti často zely díry v době, kdy je některý silnější alter zablokoval a dostal se do popředí mysli.

Teď Katherine stála s Langdonem v nevzhledné chodbě a snažila se soustředit na ten světlý vlas, který Langdon vytáhl z gumového návleku. To, co z něj vyvodil, bylo neuvěřitelné… ale logické. On si myslí, že Golem a Saša jsou jedna osoba.

Kdyby měl pravdu, hledat Sašu už nemá smysl. Psychická porucha, která vznikla, aby Saše zachránila život, ho bohužel také tragicky ukončila. Golem určitě zemřel při výbuchu – a Sašu vzal s sebou.

***

Golem se dooblékl a prohlédl se v zrcadle. Její obraz mu vždycky připadal cizí, a přesto to teď byla podoba, v níž se světem pohyboval nejčastěji – přestrojený za Sašu, v oblečení, které si ona na sebe brala každé ráno.

Dnešní oblečení – džíny, bílou halenku, tenisky a bundu – nechal Golem v Sašině kanceláři přesně pro tuhle příležitost. Nebyl to příliš slušivý model, zvlášť s přihlédnutím k těm mokrým, slepeným vlasům, ale budil soucit… a on soucit zoufale potřeboval.

Prosím, pomozte Saše…

Golem se celou dobu ze všech sil snažil být Sašiným tichým parťákem, schovával se v nejzazších koutech její mysli a sledoval, jak statečně proplouvá svým novým životem… životem, jaký si zasloužila. Jako každý pozorný strážce i on tu a tam zasáhl, aby Sašu ochránil. Pokaždé vystoupil do popředí, beze slova převzal otěže a vládu nad Sašiným tělem, bez námahy napodobil její hlas a chování. Tyhle zásahy ji měly chránit, měly ji zaštítit v nebezpečných situacích, nepustit k ní informace, které by ji mohly bolet, nebo jí pomoci s těžkým rozhodováním, na jaké nebyla připravená.

Pro Sašu tyhle chvíle znamenaly krátké prázdné okamžiky v životě a paměti – jako když jedete autem a najednou jste v cíli, aniž byste věděli, jak jste se tam dostali. Smířila se s tím, že jí zkrátka občas vynechává paměť. V poslední době Golem zasahoval méně často, protože Saša byla tak šťastná, jak ji ještě nezažil.

Zdrojem jejího štěstí byl Michael Harris.

Saša se zamilovala.

Pohledný atašé jí do života vstoupil náhodou, nebo to tak aspoň vypadalo, a přestože Golemovi jejich rostoucí fyzická náklonnost nebyla příjemná, rozhodl se nezasahovat. Saša si první lásku zasloužila a Michael působil jako slušný člověk.

Jak se ale ukázalo, zdání často klame.

Před třemi týdny ležel Golem na matraci ve svatyni a užíval si blaženého stavu po záchvatu, když z bytu pod sebou cosi zaslechl. Udiveně přitiskl ucho k podlaze: podle zvuků někdo Sašin byt právě prohledával. Než se Golem stačil obléknout a seběhnout dolů, začal v místnosti pod ním někdo mluvit.

Ten hlas patřil Michaelu Harrisovi.

Golem si ohromeně uvědomil, co to poslouchá. Harris telefonoval s americkou velvyslankyní. Z jejich rozhovoru se dozvěděl nejen to, že Harrisův vztah se Sašou má postranní motivy, ale také že ani doktorka Gessnerová, Sašina důvěrná mentorka, není ve své laskavosti úplně nezištná.

Během pár vteřin stačil Golem ten pohádkový život, který Saša zdánlivě žila, zcela přehodnotit. Dobře si uvědomoval, jak závažné zákroky podstoupila, ale přesto dosud věřil, že doktorka Gessnerová Sašu jejích potíží zbavila, protože je hodná – a že v léčbě pokračuje jen proto, aby výsledky dotáhla k dokonalosti.

Najednou se před ním otevřela jiná realita. Od téhle chvíle tu byl skoro pořád, díval se Sašinýma očima, sledoval, naslouchal, hlídal a čekal, až bude moci odhalit pravdu. Včera v noci ta příležitost konečně nastala. Zavřel se s Gessnerovou v její laboratoři a svědectví o její zradě natočil. Nahrávka její zpovědi obsahovala všechno – operace, implantáty, Dimitrijovu smrt, psychedelika, Finche, CIA a pravý cíl jejich pražských aktivit.

Práh je pryč, pomyslel si s radostí Golem, když vycházel z laboratorní koupelny na chodbu. Doufal, že se Robertu Langdonovi a Katherine Solomonové povedlo utéct: americký profesor se dnes k Saše zachoval nesmírně laskavě a jeho vědecká přítelkyně rozuměla vesmíru způsobem, který mohou doopravdy pochopit jen ti, kdo jsou jako Golem.

Tenhle den sice skončil triumfálně, ale přesto se během něj vynořila řada nepředvídaných překážek. První šok Golema čekal, když v bastionu narazil na agenty ÚZSI, ten druhý při pohledu na Langdona sklánějícího se nad tělem Gessnerové, a třetí – který nepochybně spustily ty první dva –, když v laboratoři doktorky Gessnerové dostal epileptický záchvat, který nemohl zastavit.

Se záchvaty byla ta potíž, že se při nich Golemův mozek vždycky vrátil do původního, výchozího stavu – a tím byla Saša. Pokaždé se probudila sama a naprosto bezbranná. Po záchvatu bylo Sašino vědomí vždycky naplno přítomné a ovládalo situaci, než se Golem za několik minut stačil opět připojit a převzít kontrolu. V jeho svatyni byla při každém přijímání Éteru úplná tma právě proto, aby se Saša neprobrala v neznámé místnosti, ale v anonymní temnotě.

Když se dnes ráno po záchvatu u těla Gessnerové Golemovo vědomí opět prodralo do popředí, zjistil, že ho Robert Langdon svírá v náručí. V tu chvíli si uvědomil, že jeho sestup dolů do Prahu bude muset počkat, a přesvědčil Langdona, aby z bastionu utekl – zdánlivě se Sašou. Ale když profesor po zasněženém svahu sestupoval do parku Folimanka, Golem byl na každém kroku s ním a sledoval ho Sašinýma očima.

Když do Sašina bytu dorazil Harris, naskytla se dokonalá příležitost potrestat Sašina nejkrutějšího zrádce, a tak se Golem postaral, aby se Langdonovi nic nestalo: improvizovaně vytvořil prostou iluzi. Kousek papíru pode dveřmi, zaťukání na dveře, chvilka v koupelně, Langdon najde vzkaz, jen v ponožkách vyběhne do uličky a vůbec si nevšimne, že ze Sašina okna vyhlíží Golem.

Ani ne před hodinou na něj tady v bastionu zaútočila Finchova agentka. Ještě teď si vybavoval její vyděšený výraz, když se v zoufalství zapřela Golemovi o hruď… a nahmatala měkkou oblinu Sašiných ňader.

Jsem jiný, než si myslíš.

A pak poslední překážka, dole v Prahu. Přepadl ho další záchvat, a protože ztratil magnetickou tyčku, začal v místnosti s kupolí zoufale hledat bezpečné místo, kde by mohl záchvat přečkat. Nakonec se rozhodl pro měkký vnitřek jedné z EPR kapslí. Tam to dobře znal.

Už mnohokrát jsem v ní zemřel.

Golem si vybavil pravou podstatu experimentů doktorky Gessnerové a otřásl se: přiváděla Sašu opakovaně na samý pokraj smrti a zase ji vracela zpátky – pořád dokola. Tou dobou ještě věřil, že to doktorka Gessnerová dělá z dobroty srdce, a ze všech sil se snažil bolest při pokusech absorbovat, aby Sašu chránil před nepříjemnými pocity a strachem. Saša si naštěstí nevzpomínala, kolikrát ji Gessnerová zfetovala a na kolečkovém křesle provezla Prahem, aby na ní na operačním sále a v dómu s kapslemi prováděla své experimenty.

Já si to ale pamatuju, pomyslel si Golem.

Nezřetelné záblesky těch vzpomínek ho stále ještě pronásledovaly.

To byl jiný život, pomyslel si. Minulost.

Teď už byla na dosah budoucnost, ta, kterou naplánoval pro Sašu, ta, kterou si Saša zaslouží. Brzy ji osvobodím a pak zmizím. Zbývalo jen vynořit se z tohoto podzemního světa na povrch a dostat se na velvyslanectví Spojených států.

KAPITOLA 124

Langdon stál v Sašině kuchyni a dosud se v duchu potýkal s tím, co s Katherine zjistili. Sašiny dvě siamské kočky se mu otíraly o kotníky a pořád to tu ještě vonělo ruským karavanovým čajem. Přesto mu najednou její domov připadal naprosto cizí.

Když jsem tu byl, nejspíš jsem nemluvil s opravdovou Sašou.

To odhalení bylo hluboce znepokojivé, ale zároveň Sašin psychický stav přinášel odpověď na spoustu otázek – jak se Golem dostal do bastionu U Božích muk; proč Saša ztrácela paměť; co znamená ten divný byt v prvním patře; a možná dokonce i to, proč Langdon dostal klíč od Sašina bytu a proč na něj naléhala, ať se vrátí. Chtěl, abych našel Harrisovo tělo a donesl velvyslankyni tu obálku? Ať už to bylo jakkoliv, odhalení Sašiny identity do velké míry vyjasňovalo situaci.

Katherine se porozhlédla po bytě a pak za ním přišla do kuchyně. „Jen mi tak vrtá hlavou,“ řekla, „jestli si Práh vybíral jako testovací subjekty zrovna epileptiky kvůli jejich sklonům k mimotělním zážitkům… nebo proto, že epileptikům mohla Brigita v klidu provádět operace mozku a nikdo se na nic neptal.“

To byla dobrá otázka a Langdon by se nedivil, kdyby platily oba důvody. „V každém případě je to neodpustitelné. Něco mi říká, že v případě Dimitrije došlo k nějaké příšerné chybě a on zemřel, jak naznačovaly ty jeho záznamy.“

Zavládlo dlouhé ticho a Langdon očima přejížděl po té roztomilé, snad až dětinské výzdobě kuchyně.

„A co tyhle dvě?“ ukázala Katherine k zemi, dřepla si a začala Sašiny dokonale opečovávané kočky drbat za ušima. „Kdy asi naposledy jedly?“

To je pravda, pomyslel si Langdon. O ty se bude muset někdo postarat. Přistoupil ke dřezu a ze skříňky pod ním vytáhl pytel s granulemi.

„Já to udělám.“ Katherine si od něj granule vzala. „Ty bys měl vyřídit telefon.“

Langdon došel k přístroji na zdi a vytočil číslo, které mu dal Scott Kerble. Když se ozvalo vyzvánění, zauvažoval, co asi řekne, až se Kerble na Sašu Vesnu zeptá. Nenašli jsme ji. Zemřela v Prahu. A mimochodem, Michaela Harrise zabila ona. Pořád ještě se snažil vyznat v tom, jak mohla Saša Harrise hluboce milovat, zatímco její ochránce znal pravdu a z duše ho nenáviděl. Dva lidé. Jedno tělo.

Langdon si vzpomněl, že kdysi slyšel o soudu s údajným pachatelem znásilnění jménem William Milligan, který na detektoru lži prokázal, že si na své údajné zločiny vůbec nepamatuje. Jak se ukázalo, nic netušící Milligan trpěl disociativní poruchou identity: zločiny páchal jeden z jeho alterů a Milligan o tom nevěděl. Soud ho zprostil viny a nařídil mu ústavní léčbu.

Před vznikem moderní psychiatrické péče mnozí z těch, kdo trpěli rozštěpem osobnosti, hledali radu na jediném místě, které tehdy psychiatrickou péči připomínalo – u kněze. Církev je často označila za „posedlé ďáblem“ a předepsala obvyklou léčbu: exorcismus. Exorcismus se na osobách s psychickými problémy často prováděl dodnes, a přestože to Langdona vždycky děsilo, musel připustit, že Katherinin popis nelokálního vědomí dodává celé věci novou perspektivu.

Třeba se exorcista nesnaží vyhnat z těla zlého ducha, ale spíš vyladit tělesný přijímač tak, aby tu nechtěnou stanici zablokoval.

„Kerble,“ vytrhl Langdona z úvah povědomý hlas ve sluchátku.

„Dobrý den, tady Robert Langdon.“

„Čekali jsme, až se ozvete, pane Langdone. Moment, prosím, předám vám paní velvyslankyni.“

Langdona překvapilo, že velvyslankyně může mluvit. Myslel jsem, že ji zatkli. Na ambasádě se nejspíš něco stalo.

„Pane profesore,“ ozvala se velvyslankyně, „mně se tak ulevilo, když jsem se dozvěděla, že jste oba v pořádku. Scott mi říkal, že to bylo o vlásek.“

„O hodně tenký vlásek,“ potvrdil Langdon. „A my jsme zase slyšeli, že vás ředitel CIA nechal zatknout.“

„To je sice pravda, ale podle něj to bylo jen dočasné ochranné zadržení v zájmu mého bezpečí.“

„Věříte mu?“

„Ráda bych,“ odpověděla Nagelová. „Tvrdil, že se bál, aby Finch… já vlastně nevím. Každopádně jsem už s Finchem od našeho posledního telefonátu nebyla v kontaktu.“

„Finch je mrtvý,“ oznámil Langdon bez obalu. „Viděli jsme ho v Prahu těsně před výbuchem. Katherine a já jsme se dostali ven jako poslední, a Finch – “

„Ach tak,“ vydechla šokovaně. „Do telefonu ne. Promluvíme si o tom osobně.“

„Máme toho pro vás opravdu hodně,“ sdělil jí Langdon. „Je na ambasádě bezpečno?“

„Tím si nejsem jistá,“ přiznala Nagelová. „Navrhla bych váš hotel, ale tam je to moc na očích a já vám opravdu nemohu slíbit, že vám nic nehrozí. Zatím ještě ne.“ Odmlčela se. „Znáte krápníkovou stěnu ve Valdštejnské zahradě?“

„Znám,“ řekl Langdon, kterého udivilo, že velvyslankyně zmiňuje takhle veřejné místo… a navíc ještě místo proslule ponuré. „Je to blízko velvyslanectví, ale nevím, jestli –“

„Co nejrychleji tam doražte.“

***

Poručík Pavel si na ústředí ÚZSI zasmušile vytahoval ze skříňky poslední věci. Sáhodlouhý výslech u nového velícího důstojníka skončil jeho přeřazením na nižší post a tříměsíční nucenou dovolenou.

Už se sem nevrátím, říkal si v duchu Pavel.

Všechno se změnilo. I když se mu tenhle den vybavoval jen mlhavě, Pavel věděl, že pohled na mrtvého strýce pod tím ledovým srázem se mu z hlavy nikdy nevytratí. Kapitánova smrt byla oficiálně označena za nehodu, a i když měl Pavel chuť zuřivě protestovat, věděl, že není v nejlepší pozici. Navíc jakékoliv další vyšetřování ze strany ÚZSI zarazila americká velvyslankyně. A když se přišlo na to, jak nezákonné metody Janáček použil, aby zadržel ty dva americké prominenty, měla Nagelová v ruce všechny trumfy.

Pavel vyšel z budovy a ploužil se k zastávce autobusu, na které už čekala jakási mladá žena. Vypadala mile a Pavel se na ni unaveně usmál.

„To je ale zima,“ prohodil zdvořile.

Žena se otočila a přešla na druhý konec zastávky.

Pavel si najednou připadal na světě úplně sám.

Autobus přijel, Pavel nastoupil a vydal se dozadu. Žádný z cestujících k němu nezvedl oči, všichni se soustředili na své telefony. Pavel se posadil, vytáhl ten svůj a instinktivně klepl na seznamku Dream Zone.

Měl tu několik nových žádostí. Za běžných okolností ho tyhle nové možnosti plné naděje pokaždé rozechvěly a zahřály. Dneska ho od telefonu zábla ruka. Dlouze se zadíval na svítící displej a pak ke svému vlastnímu překvapení přístroj vypnul a strčil zpátky do kapsy. Zavřel oči, v duchu se pomodlil za strýce a zaposlouchal se do hučení autobusu, který ho unášel k domovu.

KAPITOLA 125

Krápníková zeď, jedna z nejsurreálnějších pražských památek, vypadá jako tající kamenný útes. Mystická skulptura ze sedmnáctého století se tyčí do dvanáctimetrové výšky nad Valdštejnskou zahradu a připomíná řeku lávy, která ztuhla ve stěnu proměnlivých stalaktitů, baňatých výrůstků a beztvarých dutin.

Jde o obzvlášť přízračné pražské zákoutí. Její organicky rozvlněný kamenný povrch působí téměř fantasmagoricky a návštěvníci v něm rádi hledají tváře, které jako by na ně ze zdi hleděly. Církevní hodnostáři stovky let žádali o její stržení, tvrdili, že je zeď prokletá a že přitahuje zlé síly. Turisté, kteří ji navštívili, si pravidelně stěžují na špatné spaní a několik významných hodnostářů už v její blízkosti postihla nevolnost.

Velvyslankyně Nagelová mezi ně nepatřila.

Mně připadá uklidňující, pomyslela si s pohledem upřeným na stěnu před sebou. V tuhle chvíli působila zeď obzvlášť krásně: ve slábnoucím odpoledním světle byla nezřetelná a bledá a na výstupcích a škvírách jejích nesčetných groteskních tváří se usadily vrstvičky sněhu.

Nagelová v houstnoucím šeru čekala a na zdi před ní se zhmotňovaly obličeje, které tu ještě nikdy neviděla. Už věděla, že jen málo tváří, které tu rozeznává, je skutečných, že je tu architekt záměrně nechal vytvořit. Ty ostatní, to byly jen představy, psychologický jev zvaný pareidolie. Lidský mozek má přirozený sklon k dotváření mlhavých obrysů v konkrétní tvary, a tak lidé vidí tváře všude – od mraků přes vzory na látce a polévku na talíři až po stíny na jezerní hladině. Stačí dvě tečky a čára, a většina lidí si představí totéž.

Už od svých dob u CIA byla Nagelová přesvědčená, že příznivci konspiračních teorií trpí jakousi kognitivní pareidolií, protože vidí podezřelé vzorce tam, kde žádné vzorce nejsou, a ve svých halucinačních představách si vytvářejí z chaosu řád.

Everett Finch byl pravý opak, ten si dokázal všimnout skutečných vzorců a používal je k výrobě chaosu… a to všechno ve snaze zachovat ve světě jakýsi řád. Zpráva o Finchově smrti pro Nagelovou znamenala, že její trest se odkládá, ale přesto by ji nikdy nenapadlo nad ní jásat. Během své kariéry u CIA se naučila jednu prostou pravdu: Dobro a zlo v čisté formě neexistují. Věděla, že Finchovu bezohlednost pohání hluboká oddanost tajné službě, která se snažila uchytit v novém, neprobádaném světě mozkových technologií.

„Sovy spí,“ ozval se za ní hluboký hlas a odrazil se od tyčící se krápníkové zdi.

Nagelové blesklo hlavou, že nejspíš náhodou zaslechla nějaké tajné heslo, ale když se otočila, zahlédla dvě známé tváře. Robert Langdon a Katherine Solomonová se k ní blížili podél zahradní voliéry, ve které nehybně hřadovaly zdejší sovy a hlavy měly zabořené do měkkých perutí.

Nagelová se usmála, a zatímco si s nimi podávala ruce, ze stínů se vynořil její věrný strážce Scott Kerble a připojil se ke skupince. Langdon a Solomonová pořád ještě neměli bundy ani kabáty, ale jejich rozhovor se naštěstí neměl odehrávat venku. „Pojďte za mnou,“ řekla jim Nagelová a vedla je ke krápníkové stěně. „Promluvíme si uvnitř.“

Langdon udiveně vzhlédl k masivnímu útesu. „Uvnitř… čeho?“

Nagelová beze slova dovedla svůj doprovod ke zdi a zastavila se u malých dřevěných dvířek – byla vysoká snad jen sto dvacet centimetrů – obklopených děsivými výrůstky připomínajícími lebky. Langdonův nevěřícný výraz ještě zesílil, když Nagelová vytáhla klíč a dvířka odemkla.

Tohle je jedna z výhod, které s sebou nese povolání americké velvyslankyně, pomyslela si. Bohatí američtí majitelé prostoru, který ležel za dvířky, jí tenhle klíč půjčili v naději, že k nim bude často chodit, což také dělala.

Když se soukali dovnitř, Nagelová přemítala, co by si Langdon asi pomyslel, kdyby věděl, kam právě míří. Za touhle zdí bylo totiž hned šest pokojů, kde by si profesor mohl ve světle svíček lehnout na žulový stůl a personál oděný v hábitech by mu na tělo lil horký vosk.

***

Ona má klíč?

Pokud si Langdon dobře vzpomínal, slavná pražská krápníková stěna tvořila vlastně zadní fasádu augustiniánského konventu – kláštera svatého Tomáše –, což znamená, že skrz zeď právě vstoupil do prastarých, zbožností prodchnutých chodeb.

I když dneska už to s tou zbožností tak horké nebude, pomyslel si.

Jako tolik jiných klášterů v Evropě se i tenhle změnil tak, aby vyhovoval potřebám stále sekulárnějšího světa. V tomto případě byla jeho část přestavěna a pod názvem Augustine Luxury tu fungovala pobočka hotelu Marriott. Ve starém refektáři vznikl ultramoderní bar a zachovalo se tu původní skriptorium i se starými svazky, psacími potřebami a perořízky.

„Pokud možno tiše,“ zašeptala Nagelová a vedla je úzkou chodbou ke služebním dveřím. Když je otevřela, Langdonovi se naskytl pohled do další elegantní chodby provoněné čajovníkovým olejem, kadidlem a eukalyptem.

„Vy jste nás vzala do lázní?“ zeptal se, když dorazili ke zlatým dveřím, na kterých byly vypsané nejrůznější procedury včetně zdejší speciality – „klášterního rituálu“. Langdon nebyl žádný odborník na řeholní život, ale byl si poměrně jistý, že klášterní rituály obvykle nezahrnují levandulové masážní svíčky ani kolagenové pleťové masky.

„Tady jsme v bezpečí,“ zašeptala. „Personál znám a zdi jsou zvukotěsné.“

Pokynula jim, ať na ni počkají, a vklouzla dovnitř. Za pár vteřin se zase vynořila s klíčem na řetízku v ruce, pustila se chodbou dál, odemkla jedny z dveří a uvedla je do jednoho ze soukromých salonků, kde hosté mohli trávit čas po procedurách ve zdejším spa.

Místnost bez oken dýchala falešně církevní atmosférou: blikaly tu elektrické svíčky, třpytily se tu vitráže a tiše hrál gregoriánský chorál. Langdonovi neušlo, že hudba je asi o čtyři sta let starší než celý klášter. Ale když si odmyslel ten anachronismus, uměl si představit i horší místa, kde by se mohl v tuhle chvíli ocitnout. Máme tu soukromí a je tu teplo. A ještě lepší bylo, že Kerble vyrazil do hotelu s plánem opatřit jim něco k jídlu.

„V první řadě,“ spustila Nagelová, když si odložila kabát a pokynula jim, aby se usadili na pohodlné gauče, „si vůbec nedokážu představit, co jste vy dva dneska museli vytrpět. Jsem ráda, že jste v pořádku, a je mi jasné, že si musíme o spoustě věcí promluvit. Než se v tom ale začneme vrtat, ráda bych vám sdělila pár velmi dobrých zpráv.“ Počastovala je unaveným úsměvem. „Vypadá to, že máme ten usvědčující důkaz ohledně Prahu, který jsme chtěli získat.“

Jak to? přemýšlel Langdon, protože tušil, že veškeré fyzické důkazy existence Prahu před chvílí rozmetal výbuch a pohřbily sutiny… a mezi nimi tragickým řízením osudu i ten nejprůkaznější. Sašu Vesnu osobně.

Nagelová se na ně upřeně dívala a i ve své únavě cítila příval energie. „Podle všeho máme strážného anděla. Tedy lépe řečeno, Saša Vesna má strážného anděla.“

Langdona její poznámka zaskočila. Okamžitě si představil tu postavu v plášti, která se prohlašovala za Sašina ochránce a strážce. Copak Nagelová ví o Sašině rozdělené osobnosti?

„A ten její strážný anděl,“ dodala velvyslankyně, „mi poslal tohle.“

Vytáhla list papíru a položila ho před ně. Když ho Katherine uviděla, tiše zalapala po dechu, a Langdona při pohledu na ručně naškrábaný vzkaz na dopisním papíře s kočičkami přepadl podobně truchlivý pocit.

Prosím, pomozte Saše.

Panebože, pomyslel si a představil si Sašinu ruku, jak píše ta slova… zoufalé volání o pomoc… prosbu, o které Saša kupodivu nic nevěděla.

Velvyslankyně jim rychle vysvětlila, že URL připojené ke vzkazu ji zavedlo k té trýznivé zpovědi, ve které Gessnerová prozradila všechno, co o Prahu věděla – pokusy na lidech, operace mozku, implantáty, psychofarmaka, zážitky blízké smrti, seznam lidí, co se na tom podíleli… zkrátka všechno.

„Na to video se nedívá lehce,“ pokračovala, „ale jeho existence znamená, že CIA na vás už nemůže.“

Počkala, až její slova vstřebají.

„Jednu kopii jsem zachránila a hodlám pořídit zálohy. Zkrátka a dobře, ať se stane cokoliv, to video je pro vás úplně dostačující pojistka.“ Oči jí ve světle svíček planuly. „Je to vaše jaderná zbraň.“

„Doufám, že vaše taky,“ podotkla Katherine tiše.

Nagelová přikývla. „I když si nejsem jistá, jak moc bude potřeba. Když se ředitel o některých věcech, co se děly v Prahu, dozvěděl, zhrozil se zřejmě úplně stejně jako já.“

„Přece o nich musel vědět,“ namítl Langdon. „Je to ředitel!“

„To je, a právě proto to možná nevěděl,“ opáčila Nagelová. „Procesy v CIA se vždycky člení na co nejmenší části – aby se daly věrohodně popřít a aby mohly být řízeny zcela autonomně. Judd vedením pověřil Finche, a tak bude znát nejspíš jen ty detaily, o které se s ním Finch podělil.“

Možná, myslel si Langdon. A možná ne. S pocitem, že velvyslankyně o Sašině poruše téměř určitě netuší, vzal dopis do ruky. „Proč by to ale Sašin strážný anděl adresoval zrovna vám? Proč to video neposlal rovnou do médií?“

„Na tom videu,“ řekla Nagelová, „doktorka Gessnerová přiznává, že jsem o skutečném účelu Prahu skoro nic nevěděla a že by mě to určitě vyděsilo. Tuším, že právě proto svěřil Sašin strážce to video mně – asi si představoval, že jsem dostatečně vlivná na to, abych Saše pomohla nebo aspoň něco podnikla. Rozumí se samo sebou, že jestli Sašu najdeme, jsem připravená vyvinout veškeré úsilí, abych jí pomohla. Ona je oběť a já mám na vzniku Prahu svůj podíl… i když mě k tomu donutili a o spoustě věcí jsem neměla tušení.“ Pak prudce uhnula očima a zadívala se do prázdna. „Ale Michael Harris…“ zašeptala skoro s pláčem, „to, k čemu jsem ho donutila… aby pro Finche Sašu špehoval… Michaela to stálo život.“ Zase se na ně podívala. „Tuhle vinu a hanbu si s sebou ponesu navždycky.“

Langdona napadlo, jak by asi Nagelové bylo, kdyby se dozvěděla tu komplikovanou pravdu o Harrisově vrahovi. Žena, kterou měl Harris na váš příkaz svést, se zvláštním řízením osudu vlastně stala jeho vražedkyní.

„A pokud jde o toho Sašina ochránce,“ ozvala se Katherine, „nebo, jak tomu říkáte, jejího anděla strážného – zjistila jste, kdo to byl?“

„Úplně určitě to nevím,“ odpověděla Nagelová. „Ve videu se objevuje jen krátce a má převlek, ale mám dost silné podezření.“

Langdon a Katherine se na sebe překvapeně podívali.

„Ten, kdo na videu mučí Gessnerovou, má ruský přízvuk,“ řekla Nagelová. „A Gessnerové tvrdil, že ji trestá za to, že zradila Sašinu důvěru. V tom jeho hněvu ale bylo něco, co mi připadalo, jako kdyby tu zradu prožíval velice osobně… jako kdyby i na něm Práh prováděl pokusy.“

Je to tak, pomyslel si Langdon. V jistém smyslu to byl pacient číslo tři. Langdon sice všem složitým zákonitostem disociativní poruchy identity nerozuměl, ale tušil, že ať už Gessnerová podrobovala Sašu jakýmkoliv procesům, zakoušel je možná i její alter – zvlášť pokud se považoval za ochránce a rozhodl se protrpět místo Saši ty části jejího života, ve kterých trpěla ona. Podle Katherine mohl dominantní alter kdykoliv rozhodnout o tom, která identita je v daném okamžiku při vědomí a v popředí.

„Ředitel mě informoval,“ pokračovala Nagelová, „že první pokusný subjekt v Prahu byl také ruské národnosti a přišel sem ze stejného ústavu jako Saša. Jmenoval se Dimitrij Sysevič. Finch tvrdil, že Dimitrij během experimentů zemřel, ale ředitel říká, že o jeho smrti neexistují žádné důkazy. Je možné, že Finch z nějakého důvodu lhal.“

Nelhal, pomyslel si Langdon. Dimitrij je mrtvý. Viděli jsme jeho lékařskou zprávu.

„S přihlédnutím k tomu videu,“ pokračovala Nagelová smutně, „jsme s ředitelem dospěli k závěru, že Dimitrij Sysevič zřejmě program nějak přežil a vrátil se, aby se pomstil.“

Nastalo rozpačité ticho. Langdon se zadíval na Katherine a jejich pohledy se setkaly. Oba věděli, co se musí stát. Velvyslankyně potřebuje znát pravdu.

„Paní velvyslankyně,“ oslovil ji Langdon, „ta osoba, která na videu zabila doktorku Gessnerovou… nebyl Dimitrij Sysevič.“

KAPITOLA 126

Velvyslankyně Nagelová si nebyla jistá, kolik času uběhlo, než se všichni zase vynořili z krápníkové stěny. Hodina? Dvě? Na Valdštejnskou zahradu mezitím padla tma a zdejší stíny v sobě měly cosi mrazivě zlověstného.

Z toho, co jí Langdon řekl o Saše, jí pořád ještě šla hlava kolem, a i když věděla, že rozumem tu pravdu časem nejspíš přijme, bála se, že po emocionální stránce ji jedna věc bude už navždy bolet jako nůž vražený do srdce.

Michaela Harrise zabila Saša.

„Nesmíte zapomínat,“ přesvědčovala ji Katherine, „že tohle Michaelovi neudělala Saša. Ta Michaela milovala. Musíte o nich uvažovat jako o dvou osobách.“

I tak ji po téhle zprávě zase zalil pocit zdrcující viny. Přistihla se, jak si přeje, aby mohla jak Michaela, tak Sašu poprosit o odpuštění – ale ani jeden tu už nebyl.

Najednou jí i zazimovaná Valdštejnská zahrada s růžemi obalenými v jutových pytlích a vypuštěným jezírkem připadala podivně bez života. Nagelová pochybovala, že příští rok uvidí její každoroční zmrtvýchvstání. Posledních pár hodin měla sice dost politické moci, aby mohla udělat, cokoliv chce, ale ta moc už neplynula z funkce americké velvyslankyně.

Nikdy jsem tu neměla být, pomyslela si. Poslali mě sem jako loutku.

Možná počká ještě měsíc, aby pomohla ambasádě vyřešit tuhle krizi, a pak na svůj post rezignuje. Čím se bude živit, to netušila, ale trocha bojovnosti jí přece jen zbyla a připadalo jí, že toho může ještě hodně vykonat.

Teď jí šlo v první řadě o to, aby našla flashdisk, který Scott Kerble tak mazaně propašoval z ambasády v krabici s Daninými věcmi. Za chvíli ho k Daně pošle.

Cestou ze zahrady se Nagelová otočila na Langdona a Solomonovou, kteří šli za ní a tiše si povídali. Zjevně museli být strašně unavení a potřebovali se vyspat.

„Dovezu je do hotelu,“ řekl Kerble, jako by jí četl myšlenky. „Jen co vás vysadím na velvyslanectví.“

Vynořili se do světla pouličních lamp a Nagelovou napadlo, že ze všech nejvíc jí bude scházet Kerble. „Scotte,“ oslovila ho tiše, „uvědomuju si, jak moc jste dneska kvůli mně riskoval… a vaši loajalitu rozhodně nepovažuju za samozřejmost.“

Mariňák jí věnoval jeden ze svých vzácných úsměvů a dotkl se čepice. „Já tu vaši taky ne.“

KAPITOLA 127

Za to nejvíc zneklidňující a nejpůsobivější umělecké dílo v Evropě Langdon už dlouho považoval Oběti komunismu – památník složený ze šesti soch v životní velikosti, bronzových mužů sestupujících po širokém betonovém schodišti. Děsivé bylo, že šlo stále o téhož člověka, ale vždycky v jiném stadiu rozkladu: jednomu chyběla ruka, jinému polovina hlavy, dalšímu zela v hrudi hluboká trhlina.

Vzdor a vytrvalost, vzpomněl si Langdon na poselství jejich autora. Je to člověk, který zůstal stát na nohou navzdory míře vlastního utrpení.

Langdon nečekal, že při téhle své návštěvě Prahy sousoší uvidí, ale najednou bylo tu, mihlo se za oknem velvyslaneckého vozu, když projížděli po Újezdě. Byl by ho ukázal Katherine, ale ta už mu usnula na rameni a její zacuchané vlasy ho jemně hladily po tváři.

Před chvilkou seržant Kerble vysadil velvyslankyni na ambasádě a teď je vezl podél úpatí Petřína k hotelu Four Seasons za tolik potřebným odpočinkem. Když odbočili vlevo na most Legií, Langdon zavřel oči, zaposlouchal se do Katherinina tichého oddechování a nechal se unášet tím konejšivým zvukem života.

Celý dnešní den je provázela myšlenka na smrt, až příliš přítomná nejen v jejich rozhovorech, ale pro Langdona i v realitě… když skoro zmrznul ve Vltavě, když po něm střílel Pavel a když málem neunikli z Prahu.

Všechno, co se za poslední rok od Katherine dozvěděl o vědomí, kupodivu jeho náhled na smrt velice změnilo a jeho obavy ze stárnutí a smrtelnosti zřetelně zeslábly. Jestli je totiž Katherinin model nelokálního vědomí správný, logicky to znamenalo, že nějaká část Langdona, jeho bytost, jeho duše, jeho mysl… překoná smrt jeho těla a bude žít dál.

Ale zatím to ověřovat nehodlám, pomyslel si a vychutnával si teplo sálající z Katherininy hlavy na jeho rameni.

Když se včera procházeli po Vyšehradě, narazili tu na mimořádně morbidní relikviář, ve kterém byla vystavená lidská lopatka – údajně patřila svatému Valentýnovi. Katherine ho zaskočila zrádně prostou otázkou: Jak bys definoval smrt?

Ještě nikdy o smrti neuvažoval takhle doslova, a tak vůbec nevěděl, co na to říct. Nakonec se uchýlil k dost chatrné definici kruhem, kterou by od svých studentů nikdy nevzal: Smrt je absence života.

K jeho překvapení mu Katherine sdělila, že jeho odpověď má dost blízko k té oficiální, medicínské definici: Smrt je nevratné zastavení všech buněčných funkcí. A pak dodala, že tahle medicínská definice je stoprocentně špatně.

„Smrt,“ začala vysvětlovat, „nemá s hmotným tělem nic do činění. Smrt definujeme z hlediska vědomí. Představ si pacienta na podpoře života, který prodělal mozkovou smrt – prakticky vzato je jeho tělo naživu, ale přesto se často stává, že přístroje vypneme. Lidské tělo bez vědomí považujeme v podstatě za mrtvé, i když jeho tělesné funkce jsou naprosto nedotčené.“

To je pravda, uvědomil si Langdon.

„A platí i opak,“ pokračovala. „Kvadruplegik na vozíku, který ztratil fyzické funkce v celém těle, ale vědomí mu zůstalo, je rozhodně naživu. Takový Stephen Hawking byl vlastně mysl bez těla. Představ si, že by někdo navrhl, aby ho odpojili od přístrojů!“

Langdon ještě nikdy neslyšel, že by o tom někdo uvažoval z tohoto hlediska.

„Roberte,“ uzavřela, „vždyť se na nás valí hotová vlna důkazů, že vědomí může existovat mimo tělo, mimo hranice mozku. Nastal den, kdy musíme vědomí naprosto předefinovat, a s ním úplně předefinovat i smrt.“

Langdon doufal, že se Katherine neplete a že umírání není tak „konečná“ událost, jak si většina lidí představuje. Ze zasutého zákoutí paměti se mu vynořila dávná Asklépiova poučka:

Příliš mnoho lidí se obává smrti a považuje ji za to nejhorší neštěstí, které je může potkat. Takoví vůbec nevědí, o čem hovoří. Smrt je odpoutání od vyčerpaného těla… Tak jako tělo opouští matčino lůno, když v něm dozraje, opouští duše tělo, když dosáhne dokonalosti.

Kdysi, jako student komparativní religionistiky, Langdon žasl nad tím, jak univerzální je téma reinkarnace a posmrtného života a že jeho neochvějný příslib, který nám dává každá náboženská tradice, jako jediný přežil zkoušku časem. Langdon tenhle všudypřítomný znak považoval za příklad darwinovského principu „přežije ten nejsilnější“. Jediná náboženství, která přežila, jsou ta, která nabízejí řešení nejhorší obavy lidstva.

Duchovněji zaměřená část Langdonova já se často zamýšlela nad tím, jestli náhodou tenhle odvěký slib věčného života není starší než náboženství, jestli jeho kořeny netkví ve ztracené moudrosti našich dávných předků z dob, kdy toho lidská mysl ještě v sobě skladovala tak málo, že byla schopná vnímat nejhlubší pravdy šířící se vesmírem.

Ale tyhle úvahy si nechám na jindy, rozhodl se, když jejich auto zpomalilo před hotelem.

„Hej, Šípková Růženko,“ zašeptal Katherine do ucha. „Jsme tu.“

***

Faukman se vrhl po telefonu. „Haló?!“

„Jonasi, tady Robert,“ ozval se nezaměnitelný baryton. „Zrovna jsem se vrátil do hotelu. Ředitel říkal, že jsi nám nonstop volal.“

„To teda volal!“ vykřikl Faukman. „Výbuch v Praze? Měl jsem strašný –“

„Promiň. Oba jsme v pořádku.“

Faukman si s úlevou povzdechl. „Víš, Roberte, mě autoři většinou znervózňujou leda tím, že odevzdávají rukopisy pozdě, ale ty máš dost rozčilující schopnost –“

„Díky za péči,“ rozesmál se Langdon, „ale já u toho výbuchu vůbec nebyl.“

„To rád slyším, i když ti nevěřím,“ odpověděl Faukman. „Už jsem měl dost možností si ověřit, s jakou oblibou chodíš nebezpečí naproti.“

„A ty si zase libuješ v paranoidních představách.“

Faukman se zachechtal. „To byla dost rychlá odpověď dokonce i na tebe, Roberte. Jak mám poznat, že se nebavím s nějakým AI chatbotem?“

„Protože AI by v životě nevěděla, že jsi odmítl jeden z největších bestsellerů posledních dvaceti let jenom proto, že autor používal moc trojteček.“

„Hele! To bylo důvěrné sdělení!“

„Ano, a já si ho vezmu s sebou do hrobu,“ ujistil ho Langdon. „Jenom to nebude dneska.“

„Nějaké zprávy o Katherinině rukopisu?“ zeptal se Faukman s nadějí.

„Je mi líto,“ odpověděl Langdon unaveně. „Rád bych pro tebe měl lepší zprávy…“

***

Těsně před sedmou Langdon vypnul horkou sprchu v Královském apartmá. Noc byla ještě mladá, ale nad Prahou se už dávno rozlila zimní tma a s Katherine se shodli, že zamíří rovnou do postele.

Langdon s ručníkem kolem pasu vyšel ze sprchového koutu. Katherine ležela v pěnové koupeli, jednu štíhlou nohu měla nataženou a v ruce držela holítko.

Ona si holí nohy? pomyslel si překvapeně. „Jdeme ven?“

Katherine se rozesmála. „Ne, Roberte, nejdeme ven. Ty opravdu nevíš, proč si ženy holí nohy, než jdou do postele?“

„Aha…“ zaváhal. „Myslel jsem, že jsi unavená.“

„To jsem byla. Ale když jsem viděla, jak míříš do sprchy, probrala jsem se.“ Ukázala na jeho vypracované břišní svaly. „Vypadáš celkem dobře, Aquamane… na svůj věk.“

„Na svůj věk? Vždyť jsi starší než já!“

„Vážně s tím chceš začínat?“

„Ne, miláčku, nechci.“ Langdon přešel k vaně, sedl si na kraj a láskyplně položil Katherine ruku na šíji. „Chtěl jsem říct, že jsi krásná, geniální, neuvěřitelně vtipná a že tě zbožňuju.“ Zlehka ji políbil na rty. „A uvidíme se v posteli.“

***

Takže ona je to vážně pravda, pomyslela si Katherine, když dokončila přípravy a vylezla z vany. Jsem zamilovaná.

Napadalo ji, že možná Langdona milovala celou dobu a teď jen konečně nastal správný čas. Ale na tom nezáleželo. Na každý pád jsou teď tady. Spolu. Tak si to užij.

Když se osušila, sáhla pod umyvadlo a vytáhla odsud elegantní balíček, který si tam předtím schovala. Skrýval se v něm ten nejelegantnější kousek prádla, jaký si Katherine kdy koupila. Hedvábná košilka značky Simone Pérèle v barvě macchiato. Doufala, že se Robertovi tenhle kousek z kolekce Dream bude líbit.

Rozpustila si vlasy a vklouzla do košilky lehké jako dech. Hedvábí ji přepychově hladilo po kůži. Místo své obvyklé Balade sauvage sáhla po vzorku parfému Mojave Ghost, který dostala ke košilce, stříkla ho do vzduchu, prošla oblakem vůně a její smysly v závanu pižma a pudrové fialky okamžitě zbystřily.

Ještě jednou se na sebe podívala do zrcadla, otevřela dveře do pokoje a s potěšením zjistila, že Langdon už zhasl. Perfektní, pomyslela si, protože věděla, že na její lesklou košilku teď dopadá světlo zezadu a dokonale odhaluje její štíhlou siluetu. Plaše se usmála, zaujala ve dveřích svůdnou pózu a čekala, co na to Langdon.

Jedinou reakcí, které se dočkala, bylo tiché, rytmické chrápání.

KAPITOLA 128

Dana Daňková seděla ve svém skromném dejvickém bytě na gauči a dívala se na zprávy. Za výbuch na Folimance převzala plnou zodpovědnost americká armáda. Údajně ho způsobil zemní plyn, který tu ženisté skladovali kvůli zahřívání a zrání čerstvě vylitých betonových podlah. Podle mnoha nezávislých stavebních odborníků šlo o běžnou technologii, používanou zejména ve vlhkých podzemních prostorách v zimě, a nebyla to první nehoda tohoto druhu.

Přesto začali politologové celý příběh zpochybňovat. Ať už ale za výbuch mohlo cokoliv, americká armáda už celou oblast neprodyšně uzavřela a chystala se ji důkladně vyčistit.

„Slečno Daňková?“ ozvalo se z domovní chodby spolu se zaklepáním. „Tady je seržant Kerble.“

Překvapeně došla ke dveřím a vyhlédla špehýrkou. Opravdu to byl šéf ochranky velvyslanectví. Mám nějaký problém? Žádný z mariňáků ji doma ještě nikdy nenavštívil. Dana měla mikinu, brýle, nebyla namalovaná a nebyla si jistá, jestli ji seržant Kerble vůbec pozná.

Když otevřela, voják s chlapeckou tváří zůstal stát ve zdvořilém odstupu ode dveří. „Dobrý den, slečno Daňková,“ řekl. „Moc se omlouvám, že vás obtěžuju doma. Paní velvyslankyně mě požádala, abych vám ještě jednou vyřídil, jak nesmírně ji zarmoutila smrt atašé Harrise. Pro všechny na velvyslanectví to byl samozřejmě otřes, ale podle paní velvyslankyně jste byli blízcí přátelé.“

„Díky, Scotte.“

„Také bych měl asi říct, že zatčení paní velvyslankyně byl omyl a že ji s omluvami propustili.“

„Toho možná bude ještě litovat,“ řekla Dana a ukázala na televizi za svými zády. „Ještě bude mít plné ruce práce. Vaše vláda už dostává co proto.“

„Ano, trochu se to všechno…“

„Posralo?“ navrhla Dana.

Kerble se usmál. „Chtěl jsem říct ,politicky zkomplikovalo‘.“

„Nejspíš byste po mně měl převzít oddělení PR.“

„Proto jsem vlastně tady,“ pokračoval Scott. „Paní velvyslankyně doufá, že se vrátíte a vezmete si tuhle krizi z hlediska PR na starost.“

Dana se rozesmála. „Scotte, vy nevíte, co se mi dneska stalo?! Nějaká ženská na mě mířila pistolí, mého přítele někdo uškrtil, před očima mi zatkli americkou velvyslankyni, z ambasády mě odvedla vojenská eskorta a park Folimanka vyletěl do povětří! Vynechala jsem něco?!“

Kerble si povzdechl. „Omlouvám se, Dano, uznávám, že se to dneska nějak…“

„Politicky zkomplikovalo?“

„Chtěl jsem říct ,posralo‘.“

Dana se přiměla k úsměvu. „Tak co se to sakra děje?“

„Všechna fakta neznám. Až se zítra vrátíte do práce, můžete se na to vyptat paní velvyslankyně.“

„To je vaše nabídka?“

„Já nikdy nebyl moc dobrý obchodník. Nechtěla byste si to prostě jenom promyslet?“

„Promyslím. Mějte se pěkně.“

Dana už už zavírala dveře, ale vtom k nim Kerble přistoupil. „Vlastně jsem si říkal, jestli byste se nemohla podívat do té krabice.“ Ukázal za ni do obývacího pokoje, kde stála papírová krabice s věcmi z kanceláře. „Myslím, že by v ní mohla být diplomatická kurýrní taška, která patří paní velvyslankyni. Bojím se, že jsem ji tam možná omylem upustil. Můžu dovnitř?“

Trapných pokusů o balení už Dana zažila nespočet, a kdyby si seržanta Kerblea tak nevážila, myslela by si, že tohle je jeden z nich. I tak mu ale naznačila, aby počkal přede dveřmi. „Já se po ní podívám.“

Došla ke krabici, chvilku se v ní přehrabovala a pak z ní užasle vytáhla zapečetěnou diplomatickou kurýrní tašku adresovanou velvyslankyni Heide Nagelové. Na tašce byl přilepený papírek na poznámky:

D., nikomu o tom neříkejte. Spojím se s vámi.

Dana se k němu vyděšeně otočila. „Co to sakra je? A co to dělá v mojí krabici?!“

„Omlouvám se,“ řekl Kerble, „to jsem tam dal já. A teď bych to potřeboval zpátky.“

***

Heide Nagelová seděla sama v kanceláři na americké ambasádě a dívala se na opět prázdnou skleničku od becherovky. Tvrdý alkohol pila jen málokdy a víc panáků denně si nedávala nikdy.

Ale kdy, když ne teď?!

S ředitelem nakonec dospěli k dohodě – diplomatickou terminologií by se to dalo nazvat deeskalací –, ale ani tak se Nagelová nehodlala vzdát své pojistky a slepě mu důvěřovat. Pořád ještě mám flashdisk s tím videem.

Kerble pro něj jel k Daně a podle kroků, které se rozléhaly po schodech, usoudila, že se zrovna vrací – jenže tvář, co se objevila ve dveřích, nebyla jeho. Patřila jednomu z příslušníků námořní pěchoty, kteří sem byli přidělení teprve nedávno.

„Paní velvyslankyně,“ oslovil ji mladík celý nesvůj, „u hlavního vchodu máme problém, který by si zasloužil vaši pozornost.“

„Já už dneska žádné problémy řešit nehodlám,“ opáčila. „Prosím vás, ať se o to postará váš tým.“

„My na to ale nejsme oficiálně kvalifikovaní. Je to diplomatická záležitost.“

Nagelové se zatočila hlava. Diplomatická záležitost u hlavního vchodu?

Mladý muž vešel dovnitř a podal jí kousek papíru. „Tohle je pro vás.“

Nagelová si od něj papír vzala a zadívala se na dvě rukou psaná slova.

Саша Весна

„Nevím, co to znamená,“ namítla. „Neumím rusky.“

Strážný se zatvářil udiveně. „Ale ona mě ujišťovala, že hned budete vědět.“

„Promiňte – kdo?“

„Ta Ruska u vchodu. Chce mluvit s Michaelem Harrisem.“

Ruska, která hledá Michaela Harrise? Tady? Teď?

„Řekl jsem jí, ať mi napíše svoje jméno.“ Strážný ukázal na papírek. „Myslím, že se to čte Saša Vesna.“

KAPITOLA 129

Když seržant Kerble odjížděl od Dany, padlo na něj naprosté vyčerpání. Zapnul si rádio a zesílil ho, aby mu pomohlo zůstat vzhůru. Diplomatická kurýrní taška trůnila na sedadle vedle něj a on se ji podle rozkazu chystal co nejrychleji doručit velvyslankyni.

V polovině obřího kruhového objezdu zvaného Kulaťák ucítil, jak se mu v kapse rozvibroval mobil. Vytáhl ho a rychle zjistil, kdo volá: byla to linka americké ambasády.

„Kerble,“ ohlásil se a ztlumil rádio.

„Díky Bohu, že jste to vzal!“ Ten dobře známý ženský hlas zněl netypicky rozrušeně.

„Paní velvyslankyně?“ Okamžitě byl ve střehu. „Je všechno –“

„Kde jste?!“ přerušila ho.

Byla neobvykle příkrá a Kerble měl dojem, že pila, což bylo taky velice neobvyklé. „Zrovna vyjíždím z Dejvic,“ řekl. „Mám to, co jste chtěla, a mířím –“

„Potřebuju, abyste udělal něco jiného. Hned.“

Jakmile se velvyslankyně dala do vysvětlování, Kerble intuitivně vytušil, že celá tahle situace je nějak v nepořádku. „Skoro vás neslyším, madam,“ řekl podle předem domluveného bezpečnostního protokolu. „Jste ve městě? Vyřizujete pochůzky?“

„Prokrindapána, Scotte!“ vyjela na něj. „Vy víte, že žádné pochůzky nevyřizuju! Prostě udělejte, co po vás chci!“

***

Velvyslankyně Nagelová s bušícím srdcem sestupovala po mramorových schodech do elegantního foyer ambasády. Ve vstupu, který dělil velvyslanectví od ulice, byl vždycky aspoň jeden strážný z řad námořní pěchoty, ale dnes – protože o to Nagelová před chvilkou požádala – tu svalnatí mariňáci stáli hned tři. Když ji uviděl mladý desátník, který to tu měl na povel, viditelně se mu ulevilo.

Strážní tu stáli s mladou světlovlasou ženou v džínách, bundě a teniskách. Blond vlasy po ramena měla mokré a rozcuchané a trochu se hrbila, jako kdyby byla nesmírně unavená, nebo dokonce zraněná.

Nagelová ji hned poznala, protože ji znala z fotografií.

Saša Vesna… a vypadá, jako kdyby se vracela z války.

Skutečnost, že se tu mladá Ruska objevila, zubožená, ale živá, zapůsobila jako šok, jímž Nagelová okamžitě vystřízlivěla. Při pohledu na Sašu chvilku nevěděla, co si počít, zvlášť s přihlédnutím k tomu, co teď už věděla o Sašině složité osobnosti. Jestli měli Langdon a Solomonová s disociativní poruchou identity pravdu, bude teď v první řadě potřeba – ať to znělo jakkoliv bizarně – zjistit, která Saša se to právě na velvyslanectví objevila.

„Slečno Vesno,“ oslovila ji zdvořile a s opatrným odstupem, „já jsem velvyslankyně Nagelová. Dostala jsem zprávu, že prý hledáte Michaela Harrise.“

„Ano,“ řekla mladá žena nesmělým hlasem s výrazným ruským přízvukem. „Jsme s Michaelem přátelé. Říkal, že kdybych měla potíže, mám za ním přijít sem.“ Třásla se zimou a zajíkala se. „A… já myslím, že mám potíže.“

Tak vy myslíte, že máte potíže? měla Nagelová chuť na ni zařvat. Zabila jste Michaela Harrise a vyhodila do vzduchu tajné vládní zařízení! Promluvila ale naprosto klidným tónem. „Michael tu bohužel právě není.“ Což asi víte. Nebo ne?

„A vrátí se brzy?“ zeptala se Saša. „On mi totiž říkal, že kdybych si někdy připadala v nebezpečí, můžu přijít i bez ohlášení.“

„A jste v nebezpečí?“ zeptala se Nagelová.

„Ano, myslím… že ano,“ odpověděla Saša se slzami na krajíčku.

„Kdo vás ohrožuje?“

„Já nevím!“ Teď už se Saše slzy koulely po tváři. „Vůbec nevím, co se mi to děje! Jsem zmatená a na nic se nepamatuju… jen vím, že potřebuju do bezpečí!“

„Takže vy žádáte o azyl?“ zeptala se velvyslankyně.

„Já nevím, co to je,“ řekla Saša a vykročila směrem k velvyslankyni. „Jenom potřebuju –“

„Sašo, stůjte!“ vykřikla Nagelová. Dva ze strážných k nim přiskočili a donutili Sašu na místě zastavit. Zjevně ji vyděsilo, že udělala něco špatně.

„Slečno Vesno,“ řekla Nagelová už zase klidně, „ráda bych vám pomohla, ale nejdřív potřebuji, abyste mě velmi pozorně vyslechla. Je to mimořádně důležité.“

Saša přikývla.

„Budova velvyslanectví je považována za území Spojených států, a když tu občan jiného státu hledá bezpečné útočiště, říkáme tomu ,žádost o azyl‘. Všichni žadatelé o azyl musejí projít okamžitým pohovorem s některým ze služebně starších konzulárních úředníků. Toho se zhostím já.“

Saša přikývla na znamení, že rozumí.

„Tyto pohovory,“ pokračovala Nagelová, „mají velice striktní pravidla. Standardní pravidla přidělování statusu žadatele o azyl obnášejí procedurální příkaz, kterému říkáme ,regulované zadržení‘.“

Mariňák, který stál k Saše nejblíž, se na Nagelovou úkosem zahleděl, což nebylo nic překvapivého vzhledem k tomu, že si tohle všechno vymýšlela za pochodu.

„Nic vám nehrozí, i když vám to tak možná připadá. Regulované zadržení je nedílnou součástí azylového řízení. Je to preventivní opatření v zájmu bezpečnosti jak žadatele, tak zaměstnanců ambasá–“

„Já rozumím,“ přerušila ji Saša, natáhla ruce a nastavila zápěstí. „Zadržte mě, to nevadí.“

„Děkuji za spolupráci,“ řekla Nagelová překvapená tím, jak hladce se Saša podřídila. „Můj tým teď provede vaše zadržení přesně v souladu s protokolem. Umístíme vás do bezpečné, zamčené zasedací místnosti, dostanete jídlo a pití, budete mít přístup k sanitárnímu zařízení, a pokud je to nutné, poskytneme vám lékařskou péči.“

Strážní otáleli jen do chvíle, kdy je Nagelová začala probodávat pohledem. Pak se desátník probral, během pár vteřin navlékl Saše na natažená zápěstí plastová pouta a společně s ostatními strážnými ji provedl bezpečnostní zónou do nitra ambasády.

Nagelová se podívala na hodinky. Bylo půl deváté večer. „Dorazím za vámi, hned jak to půjde, ale možná mi to chvilku potrvá. Mezitím se můj personál postará o to, aby vám nebyla zima a neměla jste hlad.“

Když Saša procházela kolem ní, pořád ještě byla uslzená. „Děkuju vám, jste moc hodná,“ vypravila ze sebe šeptem.

Nagelová se vzpamatovala, vyrazila po schodech nahoru a cestou jí docházelo, že musí učinit pár naprosto nečekaných a velice zásadních rozhodnutí.

A to rychle.

KAPITOLA 130

Faukman kráčel vzhůru po Broadwayi a manhattanský chodník se mu leskl pod nohama. Odpolední déšť konečně ustal a bylo načase jít domů.

Telefonát z Prahy byl krátký, protože Langdon toho po telefonu moc říkat nechtěl. Ujistil ho, že jsou s Katherine živí a zdraví, a taky ho upozornil, že by se cestou domů možná rádi zastavili v New Yorku, aby si mohli všichni tři osobně promluvit o tom, co se semlelo kolem rukopisu.

Jenže ono není skoro o čem mluvit, bědoval v duchu redaktor. I kdyby se Katherine smířila s tím, že bude muset knihu napsat znovu, CIA by k tomu určitě měla co říct. Pro Faukmana byl tenhle titul citelná profesní ztráta, a tak se utěšoval aspoň vědomím, že Robert a Katherine jsou v pořádku.

Když se blížil ke Columbus Circle, ucítil zemitou vůni pražené kávy a zapadl do nejrušnějšího Starbucksu ve městě. Dnešek přímo volal po tom, aby do sebe na cestě domů vpravil mimořádnou dávku kofeinu.

Robert promine, napadlo ho, když si objednával.

Harvardský profesor totiž Starbucks už dlouho bojkotoval za to, co označoval jako „nehorázné zneužití klasického symbolu“.

Faukman se zadíval na proslulé logo vytištěné na každém kelímku a hrnku v celém podniku a zachechtal se.

„Tahle jejich mořská panna,“ soptil vždycky Langdon, „má dva ocasy! Což znamená, že to vůbec není mořská panna, ale siréna – záludná svůdkyně, která láká námořníky, aby ji slepě následovali, ztroskotali a umřeli! Jak můžu věřit korporaci, která si ani neudělá pořádnou ikonografickou rešerši a klidně ozdobí to svoje slavné frappuccino vraždící mořskou příšerou…“

Jestli si chcete nechat zkazit požitek z kafe, volejte symbologa, pomyslel si Faukman a zcela bez výčitek si dopřál první božský doušek toho nejkrémovějšího flat white ve městě. Pak si vyhrnul límec krátkého dvouřadého kabátu, vyšel ven a zamířil domů.

KAPITOLA 131

Robert Langdon se vznášel v temnotě vysoko nad Prahou. Shlížel hluboko pod sebe na Karlův most, na kterém se plamínky plynových lamp mihotaly jako dvě šňůry perel táhnoucí se přes černou řeku. Langdon, bez tíže a ničím nespoutaný, zvolna letěl nad vodou, přeletěl jez, necítil nic, jen ho lehce rozčilovalo to vzdálené bušení. Zvuk sílil, Langdona se náhle zmocnila gravitace a cítil, jak ho to táhne dolů, vyděšeně se řítil volným pádem… zrychloval a blížil se k ledové vodě… až se pod ním nakonec roztříštila hladina lesklá jako zrcadlo.

Prudce se posadil v posteli a překvapilo ho, že si neuvědomil, že se mu to jen zdá. Připadalo mu to nepochopitelně paradoxní – jak se lidská mysl dokáže ocitnout ve zjevně nerealistické situaci, a přesto ji přijme jako fakt, ignoruje veškeré nelogičnosti a nemá sebemenší podezření, že se to ve skutečnosti neděje.

Nabuzený přívalem adrenalinu, který v něm sen vyvolal, se Langdon rozhlížel po tmavé hotelové ložnici. Bylo tu ticho, jen Katherine vedle něj oddechovala. Voněl tu její exotický parfém a Langdon si stále ještě pamatoval, jak přepychově hladká byla pod jeho rukama látka její košilky, když se posadila na kraj postele a zašeptala: „Promiňte, že vás budím, pane profesore…“

Ty slastné dozvuky v něm rezonovaly ještě teď.

Vy mě můžete probudit, kdykoliv se vám zachce, doktorko Solomonová.

Tiše vyklouzl z postele a došel do obývacího pokoje apartmá. Stojací hodiny k jeho nelibosti ukazovaly, že je teprve něco po deváté večer.

To jsem toho moc nenaspal.

Vyhlédl arkýřovým oknem a uvědomil si, že ten prapodivný sen vlastně vůbec nebyl tak překvapivý. To se jeho mozek zřejmě stále ještě snažil zpracovat trauma ze zběsilého skoku do ledové vody právě z tohoto okna. Sny Langdona fascinovaly odjakživa, a navíc ho dnes Katherine tolik zaskočila tvrzením, že objevila, co je vyvolává.

Její pokusy odhalily neuvěřitelnou skutečnost, že snící mozek je na tom podobně jako mozek, který umírá. V obou případech hladina GABA prudce klesá, mozkové filtry slábnou a větší rozsah informačních vlnových délek má najednou volnou cestu. Sny působí jako nelogická změť výjevů a nápadů právě díky tomu náhlému přílivu nefiltrovaných dat. Navíc se tím vysvětlovalo, proč se začnou už pár vteřin po probuzení i ty nejživější sny vytrácet, přestože se usilovně snažíme si je zapamatovat. Mozek se resetuje, hladina GABA stoupá a filtry se znovu dávají do práce, začnou pročišťovat informace a znovu regulovat naše vnímání reality.

Umírání je v tomhle snům hodně podobné, vysvětlila mu a popsala, že ve snech sami sebe vnímáme jako bytosti postrádající hmotnost a hmotu, dokážeme procházet překážkami, létat a měnit místo – jinak řečeno se z nás stane vědomí bez hmotné podoby. Bardo, vzpomněl si Langdon na výraz, kterým se tenhle stav popisuje v Tibetské knize mrtvých. V mnoha kulturách je takové „snové“ tělo pokládáno za posvátné, protože má schopnost procházet sem a tam mezi říšemi živých a mrtvých.

Když se vědomí odpoutá, naše vnímavost roste.

Langdon pořád ještě stál u okna, když v pokoji začal vyzvánět telefon. Rychle k němu vykročil, zvedl sluchátko a doufal, že zvonění neprobudilo Katherine.

„Pane Langdone, tady je noční recepční,“ ozvalo se ze sluchátka. „Omlouvám se, že volám. Zkoušel jsem klepat, ale nikdo se neozýval.“

To bylo to bušení ve snu. „Stalo se něco?“

„Já právě nevím,“ odpověděl zjevně vyplašený recepční. „Je tu nějaký seržant Kerble z americké ambasády. A říká, že velvyslankyně s vámi nutně potřebuje okamžitě mluvit.“

***

Golem si v zamčené zasedačce amerického velvyslanectví prohlížel pouta na svém zápěstí. Nedopustím, aby Saša zjistila, že ji spoutali, pomyslel si. Toho si za léta v ústavu prožila dost. Od chvíle, kdy se Golem vynořil z trosek Prahu, ještě Sašu do popředí své mysli nepustil, ale ten okamžik se rychle blížil.

Všechno jde podle plánu.

I když byla Saša v tuhle chvíli vlastně uvězněná, Golem věřil, že s ní velvyslankyně soucítí a je to její spojenkyně.

Zpověď Gessnerové odhalila všechno, co jsem potřeboval vědět.

„Nagelová nic netuší!“ přesvědčovala ho vědkyně. „Kdyby zjistila, co se tady dole děje, zhrozila by se – do Prahy ji Finch vylákal podvodem, jinak by tady vůbec nebyla. Potřeboval spojence v diplomatických službách!“

A já potřebuju totéž, usoudil Golem.

Takže se na ni obrátil.

Prosím, pomozte Saše.

Velvyslankyně si teď nepochybně láme hlavu s tím, co přesně ta „pomoc Saše“ znamená, ale rozhodně si brzy uvědomí, že existuje jen jeden schůdný scénář. Myšlenka, kterou jí Golem velice nenápadně podsunul, už začínala klíčit.

Před několika minutami velvyslankyně použila to jediné slovo, které chtěl Golem slyšet.

Azyl.

KAPITOLA 132

Heide Nagelová celý svůj profesní život zasvětila službě své zemi. Byla naučená mít neustále na paměti vyšší dobro, a tak jen málokdy myslela na sebe. Tahle chvíle byla jedna z těch mála.

Byla pevně rozhodnutá na velvyslanecký post rezignovat a z Prahy odejít. Přestože před lety netoužila po ničem jiném než po téhle práci, teď se jí priority prudce změnily. Finch už nebyl a ona měla v rukou pojistku, díky níž se mohla vypořádat s každou – i tou nejmohutnější – politickou bouří.

Jistotu, že přežije, tedy měla, ale k jejímu překvapení jí tohle vědomí útěchu nepřineslo… neslo s sebou jen vtíravou prázdnotu, která v posledních několika hodinách sílila.

Chtěla jsem v životě dělat i něco jiného než jen přežívat.

A pak se na ambasádě objevila Saša Vesna.

***

Katherine Solomonové připadalo, že se do nesmírně uspokojivého snového světa ponořila jen před pár minutami, když ji najednou cosi vytrhlo zpátky do drsné reality.

Co tady děláme?!

Seržant Kerble je právě doprovodil do kanceláře velvyslankyně Nagelové. Ta stála u kávovaru a nalévala kávu do tří porcelánových šálků s emblémem velvyslanectví. „Ještě jednou se omlouvám, že jsem vás zavolala tak pozdě,“ řekla, „ale obávám se, že v posledních hodinách došlo k zásadnímu posunu, a já vás musím uvést do situace. Jde o informace, které jsou jak naléhavé, tak mimořádně citlivé.“

„Vy nám to chcete říct tady?“ podivil se Langdon. „Myslel jsem, že už to tu nepovažujete za bezpečné.“

„To sice nepovažuju,“ odpověděla Nagelová, „ale všechno je teď trochu jinak. Tu informaci, o kterou se s vámi chci podělit, budu stejně muset chtě nechtě sdělit i řediteli CIA.“ Velvyslankyně se chopila podnosu se třemi šálky kávy a donesla je k sezení v rohu. „Jestli teď poslouchá, ať si klidně poslouží.“

„Co se změnilo?“ zeptala se Katherine s nepříjemným pocitem, že jejich jediná spojenkyně si možná svoji podporu chce rozmyslet.

„Spousta věcí se dala do pohybu,“ odpověděla Nagelová, „takže začnu s tím, co se vás dvou přímo týká.“

Katherine se to vůbec nelíbilo.

„Byla jsem informována, že z americké letecké základny Ramstein vyrazila jednotka armády Spojených států a brzy přistane v Praze. Má za úkol oficiálně uzavřít oblast parku Folimanka a začít s jeho čištěním.“ Nagelová postavila podnos s kávou na stůl a s vážným výrazem se posadila proti nim. „Zároveň mi bylo řečeno, že z Langley sem míří tým CIA, který má zahájit utajené vyšetřování za účelem vypátrání viníka výbuchu. A s výslechy chtějí začít u vás.“

„U nás?!“ vyhrkla Katherine.

Velvyslankyně vážně přikývla. „Armáda má k dispozici fotografii potvrzující, že dva civilisté bez náležitého oprávnění – tedy vy a profesor Langdon – byli přistiženi, jak vládní zařízení opouštějí jen několik minut po výbuchu.“

Do háje. Katherine pohlédla na Langdona, který se tvářil napjatě.

„Do Prahu jste se dostali ilegálně,“ pokračovala Nagelová, „a už to samo o sobě z vás dělá podezřelé ze sabotáže, a když se k tomu přičte váš konflikt s tajnou službou kvůli rukopisu, máte ještě navíc motiv pro pomstu –“

„Ale to video…“ ohradil se Langdon. „Říkala jste, že zpověď doktorky Gessnerové –“

„Ano, nějaké páky na ně máme. Můžu vás ochránit. A ochráním vás. Otázka zní, jak vás od toho všeho nejlépe izolovat. A odpověď se odvine od kroků, které podnikneme v nejbližších několika hodinách.“

„Fajn,“ kývl Langdon. „Máte nějaký plán?“

„Mám,“ odpověděla. „A tuším, že až vám ho povím, nebude se vám zamlouvat, takže než vám ho předestřu, ráda bych vám vysvětlila něco o CIA a o tom, co stojí proti nám.“

Katherine a Langdon oba zároveň sáhli po hrnku s kávou. Spát asi hned tak nepůjdou.

„Když jsem mluvila s ředitelem,“ spustila Nagelová, „potvrdil mi, že Práh je pokračování projektu, kterému se jeho agentura věnuje už několik desítek let a který začal jako poměrně primitivní výzkum vzdáleného vidění – jmenoval se Hvězdná brána, jak jste nedávno správně poznamenali. Časem se ale Práh vyvinul v něco mnohem širšího, v projekt, který má přinášet odpovědi na některé z nejnaléhavějších otázek budoucnosti. Jaká je podstata lidského vědomí? Může lidská mysl přímo komunikovat s jinou lidskou myslí? Se strojem? Na velké vzdálenosti? Nebo dokonce s jinými dimenzemi?“

„Při vší úctě,“ přerušila ji Katherine, „nejsem si jistá, jestli by ty nejtíživější filozofické otázky lidstva měla zkoumat zrovna vojenská zpravodajská organizace.“

Nagelová sepjala ruce a ztvrdly jí rysy. „Paní doktorko,“ řekla, „tady nejde o filozofické otázky. Neurazte se, ale vy i profesor Langdon si užíváte toho luxusu, že se můžete ve slavných akademických institucích věnovat vědeckému a historickému bádání, jen díky jediné věci – neutuchající, svědomité dřině našich tajných služeb. Naprosto chápu, že teoretická věda má své kouzlo, ale teprve praktická aplikace téhle vědy chrání lidi, jako jsme my, před nepřáteli, kteří by při vhodné příležitosti mohli náš národ vymazat z povrchu zemského.“

Katherine se nadechla, aby se mohla bránit, ale velvyslankyně zjevně ještě neskončila. „Ředitel CIA přímo vášnivě věří, že budoucnost Ameriky tkví v tom, zda ovládneme potenciál lidského vědomí. Mnohokrát mi připomínal, že když Einstein předpověděl, jak masivní množství energie je uskladněné v atomu, americká vláda nalila miliony dolarů do tajného fyzikálního výzkumu a my jsme pak díky jaderné bombě všechny porazili. Ale představte si, že by to vláda neudělala. Představte si, že by bombu mělo jen Rusko. Nebo Německo. Nebo Japonsko.“

Katherine musela uznat, že to je dobrý argument.

„A o dnešních závodech v ovládnutí lidské mysli platí totéž,“ pokračovala Nagelová. „Rusové už dovedou číst mozkové vlny ultrazvukem, Číňané ve velkém objednávají mozkové implantáty od Neuralinku, sociální sítě jsou plné botů, kteří ovlivňují volby, a zrovna jsme objevili něco, co vypadá jako technologie kontroly mozku, implementovaná ze zámoří do algoritmů sociálních sítí. Nedělejte si iluze: účastníme se tajného závodu, který právě vrcholí, a zcela na rovinu – radši bychom ho měli vyhrát.“

Velvyslankyně se posadila a napila se kávy.

„Omlouvám se,“ řekla Katherine smířlivě. „Jestli to z té mé poznámky vypadalo, že nejsem za práci našich tajných služeb vděčná nebo že netuším, co se děje ve světě, tak jsem to řekla nešikovně. Chtěla jsem jen zdůraznit, že je dost zásadní problém, když chceme zaujímat vysoce morální postoje, a přitom provádíme náročné operace mozku na lidech, kteří o tom nevědí nebo k tomu nedali souhlas.“

„A já jsem s vámi zajedno,“ přikývla Nagelová. „Potíž je v tom, že ředitel Judd vůbec nebyl informován ani o tom, že v Prahu zemřel pacient, ani o metodách, jakými Finch získával pokusné subjekty.“

„Tomu přece nemůžete věřit,“ vmísil se do hovoru Langdon.

Nagelová pokrčila rameny. „Ať už ho Finch informoval, nebo ne, ředitel CIA nemá často jinou možnost než zavřít oči. Ve světě národní bezpečnosti se výsledky cení víc než metody. Je snadné se pohoršovat, dokud si neuvědomíte, jaké jsou alternativy. Někdy je nejlepší řešení prostě to, proti kterému se dá vznést nejméně námitek.“

„Paní velvyslankyně,“ řekl klidným hlasem Langdon, „my s Katherine samozřejmě oceňujeme, jak komplikované úkoly CIA plní, ale vy jste říkala, že jsme v nebezpečí a že nás před ním chcete ochránit… a že to závisí na tom, co se stane během příštích hodin.“

„Ano,“ přisvědčila Nagelová a odložila šálek. „Je to složitá situace, ale uvědomila jsem si, že z ní existuje cesta ven. Správná cesta. Etická cesta.“ Předklonila se a upřela pohled na Langdona. „Ale abych to zvládla, budete mi muset pomoct, pane profesore.“

Langdon vypadal nejistě.

„Asi před půl hodinou,“ řekla velvyslankyně, „dorazila na ambasádu Saša Vesna… a byla jednoznačně naživu.“

KAPITOLA 133

Azyl?

Robert Langdon přecházel sem a tam po velvyslanecké kanceláři a snažil se srovnat si myšlenky. Zpráva, že Saša je naživu, jím zalomcovala fyzicky i emocionálně. Ulevilo se mu, že přežila, ale zároveň tahle skutečnost nastolila alarmující množství ošemetných otázek.

Jednu, která se přímo nabízela – Není nebezpečná? –, se zřejmě prozatím povedlo vyřešit tím, že Saša dostala pouta a zamkli ji ve střežené zasedací místnosti. Vypadalo to poněkud drsně, ale co mohla Nagelová dělat jiného vzhledem k tomu, co všechno se stalo?

Pro Langdona bylo záhadou, proč Saša žádá o azyl právě vládu, která jí tolik ublížila. Že by vůbec nevěděla, co jí udělali? Jediná další možnost by byla, že se za Sašu vydává její alter, což taky nedávalo velký smysl; Sašin alter ji chtěl chránit, a vydat ji do rukou amerických úřadů by byl pravý opak.

Langdon si zase sedl vedle Katherine a velvyslankyně jim nalila další kávu. „Dnes večer,“ řekla, „mi doktorka Solomonová připomněla, že Saša a její alter jsou dva různí lidé a že by se tak k nim mělo přistupovat. Zkusila jsem to, a i když pro mě není snadné to pochopit, usoudila jsem, že pokud budeme Sašu posuzovat odděleně, je to nevinná oběť. Bylo to epileptické dítě, žila v ústavu, pak se stala pokusnou osobou v tajném programu, kde ji fyzicky a psychicky týrali a dost pravděpodobně tím zhoršili její duševní problémy až k současnému stavu.“

„Souhlasím,“ řekla Katherine. „Saša je jednoznačně oběť.“

„A pak tu máme tohle,“ pokračovala velvyslankyně a ukázala na rukou psaný vzkaz, který ležel na konferenčním stolku.

Prosím, pomozte Saše.

„Nejsem sice zvyklá přijímat úkoly od vrahů,“ řekla velvyslankyně, „ale o tomhle vzkazu jsem hodně přemýšlela a vzhledem k okolnostem mi připadá, že pomoci Saše by bylo etické.“

Morální imperativ, pomyslel si Langdon.

„Samozřejmě je problém, že Saša Vesna jsou vlastně dva lidé.“ Velvyslankyně si povzdechla a zavrtěla hlavou. „Je to nevinná oběť, a zároveň prohnaný zabiják. A udělit jednomu azyl a druhého potrestat, to nejde. Ať už si to Saša uvědomuje, nebo ne, poskytuje úkryt nebezpečnému zločinci. Navíc vlastní přísně tajný prototyp mozkového čipu a nemůžeme ji jen tak pustit, aby si běhala po svobodě.“

Langdon jí z očí četl, že celá záležitost se Sašou je pro ni nejen nesmírně komplikovaná, ale hlavně hluboce osobní.

„Další potíž,“ pokračovala velvyslankyně, „tkví v tom, že nemáme moc času. V Praze pro Sašu není bezpečno. Brzy ráno tady na ambasádě vypukne mezinárodní vyšetřování, všichni se budou pohoršovat a budou žádat, aby se události na Folimance důkladně prošetřily. Sašiny otisky jsou po celém bastionu U Božích muk a pravděpodobně i na několika mrtvolách, její obličej – nebo bych možná měla říkat „obličeje“ – vyšetřovatelé určitě najdou na všech možných kamerových záznamech a dokonale zmapují její pohyb. Nebude jim trvat dlouho, než si dají dvě a dvě dohromady a zjistí, že se na Sašu mají zaměřit.“

A na mě a Katherine taky, napadlo Langdona a najednou měl pocit, jako by se stěny kolem něj svíraly.

Nagelová si sundala brýle a naklonila se k nim. „Zatím jsem nikomu neřekla, že Saša žije, ale mám podezření, že ředitel Judd se to dozví velice brzy. Vlastně o tom, že je Saša tady na ambasádě, možná ví už teď.“

„Jak to?“ zeptal se Langdon.

„Kamerový systém, únik přes někoho ze zaměstnanců, ale nejpravděpodobnější je GPS. Nedivila bych se, kdyby Sašin mozkový implantát obsahoval nějaké sledovací zařízení.“

To určitě obsahuje, uvědomil si Langdon.

„A nechci malovat čerta na zeď,“ dodala velvyslankyně, „ale vzhledem k citlivosti celého projektu v sobě ten čip může mít zabudovaný autodestrukční mechanismus. U pokročilých technologií v téhle oblasti to je obvyklý postup, má ho kdeco od satelitních telefonů po ponorky – pro případ, že by dotyčná technologie padla do rukou nepříteli a ten by se pokusil ji analyzovat.“

„Moment,“ zarazil ji Langdon. „Vy si myslíte, že ten Sašin čip může někdo zničit na dálku? Předpokládám, že to znamená vypnout nebo vymazat – ne nechat vybouchnout, viďte?“

„Určitě to nebude nic tak dramatického,“ přisvědčila Nagelová, „ale náhodou je mi známo, že Q má patenty na křemíkové čipy, ve kterých je bezpečně uzavřená vrstva kyseliny fluorovodíkové. Ta se může telefonicky na dálku uvolnit a celý procesor rozpustí.“

„V jejím mozku? “ vykřikla Katherine. „To by ji zabilo!“

„Pravděpodobně ano,“ souhlasila Nagelová. „Ale myslím si, že k zabití Saši by se agentura uchýlila až jako k naprosto poslední možnosti. Ředitel ví, že bych to považovala za nehorázné porušení naší dohody, a velmi dobře si uvědomuje, že mám jak se bránit. V tuhle chvíli mi jde hlavně o to, abych s ředitelem mohla komunikovat na rovinu. Jestli nás studená válka naučila něco o vzájemně zaručeném zničení, je to fakt, že nejvíc záleží na komunikaci. Nenechte nepřítele hádat, co máte za lubem – řekněte mu to sami. Jestli má ředitel Judd podezření, že je ve hře Saša, je pro nás všechny zásadní, aby se ode mě dozvěděl detaily a aby se je dozvěděl všechny a ve správném kontextu.“

Langdona ohromovalo, jak jasně a strategicky to Nagelové myslí vzhledem k tomu, s čím vším se musela potýkat. To musela být právnička jako řemen.

„A to video?“ zeptala se Katherine. „Myslíte, že bude stačit, aby se CIA krotila?“

„Samo o sobě asi ne,“ mínila Nagelová. „Ale když se k tomu přidá ten výbuch a smrt doktorky Gessnerové, bylo by pro CIA dost obtížné tvrdit, že je to video fake. A i kdyby to udělali, vyšly by přitom najevo záležitosti, které by mohly agenturu velice poškodit.“

„A co Saša?“ Langdon si dobře uvědomoval, že jediná přeživší pokusná osoba z Prahu je teď zamčená o patro níž. „Myslíte, že to video ochrání i ji?“

„Ochránilo by, ale ona to nepotřebuje,“ řekla velvyslankyně. „Saša má štěstí, že má mimořádně vysoký stupeň ochrany. Pro CIA je totiž mnohem cennější živá než mrtvá. Ředitel se bude určitě snažit Práh vybudovat znovu – ne tady, ale někde jinde ano – a Saša bude v tom miliardovém programu považována za nenahraditelnou hodnotu. Představuje celá léta výzkumu a já si dokážu představit, že ředitel Judd se s námi okamžitě pokusí vyjednávat, aby se Saša vrátila.“

Z té představy Langdona zamrazilo. „A jak tedy zařídíme, aby se k ní nedostal?“

Nagelová se zhluboka nadechla. „Nijak.“

Její odpověď Langdona zaskočila. „Prosím?“

„Nijak,“ zopakovala neochvějně.

„Paní velvyslankyně,“ zvýšil Langdon hlas, „vy navrhujete, abychom Sašu předali zpátky CIA?“

„Přesně to uděláme. Jiná možnost není.“

„To nepřipadá v úvahu!“ vykřikla Katherine. „V Prahu už jeden pacient umřel! Přece Sašu nemůžete vrátit do –“

„Že nemůžu?“ skočila jí ostře do řeči Nagelová. „Ráda bych vám připomněla, že na tomhle velvyslanectví velím já, a než mi začnete říkat, co můžu a co nemůžu, žádám vás, abyste si poslechli, co vám chci říct.“

Velvyslankyně chvilku počkala. Katherine rozhořčeně zavrtěla hlavou, ale zase se posadila.

„Shrneme si fakta,“ prohlásila pak Nagelová nevzrušeně. „Saša Vesna potřebuje vysoce odbornou péči jak lékařskou, tak psychiatrickou. Už se ukázalo, že může být extrémně nebezpečná, takže ten, kdo se o ni bude starat, si bude muset dávat pozor a bude muset její situaci dokonale chápat. Vzhledem k té věci, kterou má Saša v mozku, je seznam institucí, které by o ni mohly pečovat, velice krátký. Možná má dokonce jenom jednu položku. Když se zamyslím nad tím, co jste mi řekli o těch pokročilých umělých neuronech, které má v hlavě, docházím nutně k závěru, že jediní lidé, kteří jsou dostatečně kvalifikovaní, aby poskytli Saše náležitou mentální péči, jsou vědci, kteří se angažovali v projektu Práh.“

Langdonovi sice její argumentace připadala logická, ale v zásadě její plán znamenal vrátit Sašu do rukou stejných lidí, kteří si z ní udělali laboratorní zvíře. Katherine vedle něj pořád ještě vrtěla hlavou. Zjevně ji to nepřesvědčilo.

„Aby nebylo mýlky,“ vysvětlovala Nagelová, „já nenavrhuju, aby se Saša vrátila do Prahu jako takového. Už nebudu tolerovat naprosto žádné pokusy na její osobě. Tečka. Vrátí se jako ta nejcennější a nejopečovávanější součást programu, tak se s ní bude zacházet a zaručí jí to dobrý život. Saša je vědecký triumf – je to zatím největší úspěch celého projektu a její přítomnost znamená výzkumnou příležitost nedozírné hodnoty. Řediteli zdůrazním, že experimenty prováděné na jejím mozku její psychický stav s největší pravděpodobností zhoršily, ne-li přímo vyvolaly. Jinými slovy mu dám na srozuměnou, že CIA morálně zodpovídá za to, aby se Saše po psychické stránce dařilo dobře. Však on nakonec ředitel Judd bude cítit silnou motivaci postarat se o Sašino zdraví – zvlášť když bude vědět, že ho sleduju s prstem na spoušti.“

Rozhostilo se dlouhé ticho a Langdon zjistil, že prožívá základní archetypální bitvu – apollónsko-dionýsovský konflikt, jak se tomu říká v mytologii, ten největší vnitřní boj. Mozek versus srdce. Langdonův apollónský mozek viděl v plánu velvyslankyně Nagelové rozum a řád, kdežto dionýsovské srdce v něm spatřovalo chaos a nespravedlnost.

„To jste to hezky vylíčila,“ přerušila ticho Katherine. „Jenže Saša se nikdy nikoho neprosila, aby se jí do života připletl Práh.“

„To vy taky ne, paní doktorko, a vidíte sama, jak to dopadlo.“ Nagelová na ni hleděla a nehnula ani brvou. „Musíme všichni hrát s kartami, co jsme dostali. Aby Saša Vesna mohla žít svůj život ve zdraví, bude muset být do projektu Práh nějakým způsobem zapojená. O míře svého angažmá může rozhodovat sama a možná se zapojí jen do těch částí projektu, které souvisejí s výzkumem vědomí. Jakmile se ale duševně stabilizuje, věřím, že se stane součástí týmu a že tím získá smysl života a také postavení, jaké zatím nikdy nepoznala.“

Langdon byl ostražitý. Smysl v životě potřebuje každý. Ale to, co Nagelová popisovala, záviselo na CIA a na tom, zda se zachová správně, a tomu Langdon příliš nevěřil.

„Je mi jasné, že v tomhle případě je těžké v sobě najít dost důvěry,“ pokračovala Nagelová, jako kdyby Langdonovo zaváhání vycítila. „Zvlášť po tom všem, co jste si s agenturou právě prožili. Nezapomínejte ale prosím, že za těmi vašimi zážitky stál Everett Finch. Teď budete jednat s ředitelem Gregorym Juddem. Jeho chyba byla, že dal Finchovi příliš volnou ruku, ale mně osobně Judd vždycky připadal jako morální člověk ve světě nemorálních možností. Přinejmenším je upřímný.“

„Upřímný?“ rýpla si Katherine. „Byla jste jeho hlavní poradkyně, a stejně vám lhal, když vám tvrdil, že projekt Hvězdná brána skončil.“

Nagelová mávla rukou. „Tomu se říká dezinformace klamem a je to běžný postup, který souvisí s obvyklou taktikou dělení úkolů na minimální části. Falešné narativy chrání ty ze zaměstnanců, kteří nepotřebují znát pravdu. Všichni lžeme lépe, když své lži věříme. A Hvězdná brána očividně nebyla jediný utajovaný projekt, který agentura navenek ukončila a pak ho tajně obnovila. Jestli se ukáže, že jsem se v řediteli Juddovi spletla,“ uzavřela, „připomenu mu, jaký Damoklův meč mu visí nad hlavou, a dám mu naprosto jasně na srozuměnou, že jakmile by agentura svým morálním závazkům vůči Saše nedostála, ten meč použiju.“

Chvilku v té bohatě zdobené kanceláři seděli všichni mlčky. „Nemluvě o tom,“ navázala Nagelová, „že téměř v každém dalším scénáři zůstane Saša bezbranná – a s největší pravděpodobností ji čeká zatčení a soud za špionáž, terorismus a vraždu.“

Katherine se zvolna otočila k Langdonovi a pořád ještě se tvářila ostražitě, ale pak unaveně kývla a sdělovala tím jasnou zprávu. V tomhle dám na vás dva.

Langdon si představil Sašu zamčenou o patro níž a pocítil k ní náhlý soucit. I když v něm plán velvyslankyně budil vážné obavy, žádnou lepší možnost neviděl. Bylo těžké si to přiznat, ale pro Sašu bylo nejbezpečnější místo na světě pravděpodobně v centrále CIA v Langley ve Virginii. Langdonovi připadalo paradoxní, že se ze Sašiných tyranů mají najednou stát její strážci… ale nějakým způsobem to zřejmě bylo… nevyhnutelné.

Možná je to dokonce šikovné.

Skutečnost, že se Saša najednou zhmotnila před ambasádou, přivedla Langdona na myšlenku, že její tajemný ochránce v podobě golema si to už možná všechno promyslel. Poskytl Nagelové pojistku, kterou potřebovala, aby si v téhle situaci mohla diktovat podmínky, a pak vyslovil tu nejprostší možnou žádost.

Prosím, pomozte Saše.

Když teď Langdon zvažoval všechno, co velvyslankyně právě nastínila, hlavou se mu honila už jen jediná nezodpovězená otázka.

***

Quis custodiet ipsos custodes?

Velvyslankyně Nagelová se sice latinsky nikdy neučila, ale otázce, kterou Langdon právě položil, rozuměla. Byl to všudypřítomný válečný pokřik protivládních whistleblowerů po celém světě.

Kdo bude hlídat hlídače?

Ta otázka byla naprosto oprávněná a zaznívala čím dál častěji. V tomhle případě bude Sašu hlídat CIA – ale kdo bude hlídat CIA? Nagelová sice může hrozit, že při porušení postupů zveřejní video, ale nebude mít jak spolehlivě zjistit, jestli jsou postupy dodržovány, leda že by měla nějaký důvěryhodný zdroj v samém středu dění.

Kdo bude hlídat hlídače?

Nagelová si uvědomila, že odpověď už zná, a když ji vyslovila, vnímala ve svém hlase rozhodnost, kterou z něj neslyšela už celá léta.

„Já,“ řekla a zvedla oči k Langdonovi.

A ve chvíli, kdy svůj slib vyslovila, se v ní vzedmuly nečekané emoce a ona si uvědomila, že péče o Sašu Vesnu bude možná přesně to vykoupení, které její vlastní ubitá duše potřebuje… že to bude dlouhé pokání za její vlastní lhostejnost a strach, se kterými sehrála svoji úlohu ve všem, co se v Praze odehrálo.

To, co se stalo Michaelu Harrisovi, nikdy neodčiním… ale můžu to aspoň zkusit.

KAPITOLA 134

Langdon scházel sám po mramorovém schodišti před velvyslaneckou kanceláří a rukou jel po železném zábradlí. To, co měl před sebou – a nejen v nejbližších minutách, ale i v následujících měsících –, v něm vyvolávalo nejistotu.

Takže hlídače pohlídá Nagelová? zamyslel se nad rozhovorem, který se v kanceláři právě odehrál. Měla v úmyslu kontrolovat Práh osobně, protože se hodlala v další podobě Prahu stát jakousi generální inspektorkou, nebo možná dokonce ředitelkou. Trvala na tom, že obnova Prahu je zásadní pro národní bezpečnost a také že to je správná věc… ale jen když se správně provede.

„Území můžeme uhájit, jen když jsme na něm přítomni,“ řekla jim Nagelová. „A já v tomhle případě osobně posloužím jako Sašin interní zastánce – budu se starat o to, jak se jí žije, jestli jí nikdo neubližuje a jestli je duševně v pohodě. A totéž udělám pro všechny budoucí účastníky programu.“ Odmlčela se a sotva slyšitelně si povzdechla. „Ona bude totiž tahle práce v něčem zásadní i pro mě – aspoň dostanu možnost odčinit ty hrozné chyby, které jsem napáchala.“

Langdon vycítil její hluboké pohnutí.

„Čím víc o tom přemýšlím,“ pokračovala, „tím víc věřím, že to bude nejlepší cesta pro Sašu, pro CIA i pro nás. Ale než zavolám řediteli Juddovi a dám mu přesné instrukce, co pro nás – a s námi – má udělat, je před námi ještě jedna poslední překážka.“

„Saša…“ odhadla Katherine. „Musíte ji přesvědčit.“

Nagelová přikývla. „Tenhle plán stojí a padá s tím, jestli dostaneme její plný souhlas… Bez něj se nic z toho nestane. Slibuju vám, že úřad už nebude nikdy nutit ji ani nikoho jiného, aby se účastnil něčeho proti své vůli nebo bez veškerých informací.“

Langdon její pocit sdílel. „Těžko ovšem říct, jestli bude souhlasit.“

„Odpověď podle mě tkví v tom, jak ji o ten souhlas požádáme.“

Teď promluvila jako opravdový diplomat, pomyslel si Langdon. „Myslíte, že ji dokážete přesvědčit?“

„Nikdy jsem s ní pořádně nemluvila, takže si troufám říct, že tohle nezvládnu,“ odpověděla Nagelová a soustředěně si ho prohlížela. „Ale myslím, že byste to mohl zvládnout vy.“

Langdon naklonil hlavu na stranu. „Prosím? Vy chcete, abych si se Sašou promluvil já?“ Nagelová sice už před chvílí řekla, že bude potřebovat, aby jí Langdon s něčím pomohl, ale takhle si to nepředstavoval.

„Z nás tří, jak tu sedíme, jste vy, pane profesore, jediný, kdo se Sašou strávil nějaký čas. A možná jste ten poslední člověk v jejím světě, se kterým bude ochotná mluvit. Je to smutné, ale je to tak.“

Tahle myšlenka zůstala chvíli viset v tichu. „Když o tom tak přemýšlím,“ kontroval Langdon, „vlastně si nejsem moc jistý, s kým že jsem to dneska mluvil. Připadalo mi, že jsem se Sašou, tedy aspoň chvíli, ale v mnoha směrech mi připadá logičtější, že jsem byl s jejím alterem, který se za ni vydával a všechno nenápadně režíroval. Neměl jsem jak to rozeznat.“

„Ať už jste dneska jednal s kterýmkoliv z nich,“ odpověděla velvyslankyně, „pomohl jste mu a choval jste se laskavě, a ten člověk si toho zjevně všiml. Vždyť vás zachránil, a to hned dvakrát.“

To je pravda, uvědomil si Langdon a vzpomněl si, jak ho Golem přiměl, ať uteče z Prahu, a na tu léčku, kterou ho vylákal ze Sašina bytu chvilku před Harrisovou vraždou.

„Saša už prokázala, že vám důvěřuje,“ pokračovala Nagelová. „Zajímalo by mě, čistě hypoteticky, co by ji asi tak mohlo podle vás přesvědčit, aby svoji důvěru vložila v nás, ve mě, v můj plán a v nový život v Americe.“

Langdonovi se začínalo zdát, že by to vlastně nemusel být takový oříšek. „Mohl bych jí prostě připomenout, že tenhle návrh je pro ni v mnoha ohledech ztělesněný sen. A na základě toho, kolik si toho pamatuje a co z toho chápe, bych jí mohl zdůraznit, že jestli chce jít dál, bude potřeba odpuštění: nejen z její strany, ale ode všech zúčastněných. Bilaterální pardon. Její alter to pochopí taky. Saša bude muset tajné službě odpustit tu strašlivou zradu a tajná služba zase bude muset odpustit tomu, kdo se mstil na lidech, kteří jí ublížili, a na věcech, které jim k tomu pomohly. Jestli Saša i agentura dokážou nechat minulost minulostí a navzájem si v zájmu vyššího dobra prominou, znamená to, že pro ně existuje společná budoucnost, ze které budou těžit všichni.“

Nagelová a Katherine se na sebe podívaly a uznale přikývly. „A přesně proto jsem se obrátila právě na vás,“ řekla velvyslankyně.

***

Langdon pootevřel dveře do dřevem obložené zasedací místnosti a nahlédl dovnitř. Na opačném konci velice dlouhého stolu o samotě seděla Saša Vesna. Blond vlasy měla mokré a rozcuchané, tvář vyčerpanou. Přes ramena měla přehozený ručník a před sebou nedojedené jídlo. Ruce – nepochybně spoutané – složila do klína.

Langdon si ji dlouho prohlížel, než konečně vešel a zavřel za sebou. Pomalu a s úsměvem došel až k ní. „Zdravím, Sašo.“

Když si ho všimla, zatvářila se spíš ostražitě než radostně.

„Jsem moc rád, že se vám nic nestalo,“ nadhodil Langdon a vybral si židli asi tři metry od ní.

„Díky.“ Nejistě si ho prohlížela.

Langdon měl najednou dojem, že to nebude tak vřelé a příjemné setkání, jak ho nastínila velvyslankyně. „Sašo,“ spustil. „Jsem tu, protože pro vás mám důležité informace a chci mít jistotu, že vám je předám – “ odmlčel se a hledal správná slova, „– způsobem, který pro vás bude co nejsrozumitelnější.“

„Tak jo,“ odpověděla zcela bezvýrazně.

Langdon chvilku přemýšlel a pak promluvil tak klidně, jak mu jeho rozháraný stav dovolil. „Jak jsem vyrozuměl, Sašo, přišla jste sem požádat o pomoc. A k mé velké radosti vám paní velvyslankyně pomoct chce. Uvědomuje si, že si připadáte ohrožená, a chce vás ochránit a dopřát vám pocit bezpečí. Má plán, který by přesně tohle měl zajistit. Já ten plán slyšel – není to dokonalé řešení, ale lepší neexistuje… a paní velvyslankyně se domnívá, že by vám dalo největší šanci na bezpečný a relativně normální život. A já s ní souhlasím.“

Saša jako by se maličko rozjasnila.

„Ale než vám tu myšlenku vysvětlím,“ pokračoval Langdon, „musím vám bohužel položit takovou neobvyklou otázku. Asi vám to bude znít divně, ale je nesmírně důležité, abyste na ni odpověděla naprosto upřímně. Bez toho se nikam nepohneme.“ Langdon chvilku vyčkával a díval se jí přímo do světlých očí. „Snad mi odpustíte, když se zeptám… s kým právě teď mluvím? Jste to vy, Sašo?“

Mladá žena si Langdona dlouze prohlížela a pak zavrtěla hlavou. „Ne,“ odpověděla dutým, hlubokým hlasem. „V zájmu Sašina bezpečí jsem ji ještě nepropustil.“

KAPITOLA 135

Katherine se prudce posadila a uvědomila si, že ji na pohovce v kanceláři velvyslankyně přemohla dřímota. Robert se ještě nevrátil a velvyslankyně stála u okna s očima upřenýma do tmy. Když zaslechla, že se Katherine pohnula, otočila se do místnosti a podívala se na hodinky.

„Půl hodiny,“ řekla. „Pořád ještě s ní mluví.“

„To by mohlo být dobré znamení,“ mínila Katherine. „Robert umí být… důkladný.“

„Všimla jsem si,“ přikývla Nagelová a sedla si ke Katherine. „Před chvílí si mě vzal stranou, dopodrobna se mě vyptal na ten váš zmizelý rukopis a chtěl po mně, abych dala CIA příkaz k jeho vrácení.“

„A jak to dopadlo?“ naléhala Katherine s nadějí v hlase.

Nagelová zavrtěla hlavou. „Ředitel potvrdil, že operativci ve službách Q zničili všechny kopie.“

Katherine se zamračila. „Já jim nevěřím.“

„Zní to bohužel dost pravděpodobně. Po WikiLeaks jsme uvedli do praxe nové a velice přísné postupy týkající se okamžité likvidace informací, které agentura považuje za kompromitující. Je mi líto, ale věřte mi, že vaše kniha už neexistuje.“

Katherine si prsty hrála s čalouněním gauče a snažila se nemyslet na to, o co všechno přišla. „Víte, ono je docela paradoxní, že CIA tu knihu zničila. Formulovala jsem v ní totiž myšlenky, které by mohly agentuře poskytnout nový pohled na teorii zvládání hrůzy.“

Nagelovou její poznámka překvapila. „Vy jste psala o teorii zvládání hrůzy?“

„Ona se k mé práci dost úzce vztahuje.“ A k vaší ostatně taky.

Teorii zvládání hrůzy používaly vojenské zpravodajské služby k předpovídání toho, jak bude obyvatelstvo reagovat na určité hrozby. Byl to široce uznávaný koncept. Lidská úzkost má mnoho zdrojů – strach z jaderné války, z terorismu, z finančního krachu, z osamělosti –, ale tato teorie říká, že hlavní obava a převládající motivace lidského konání je nepopiratelně… strach ze smrti. Jakmile se někdo vyděsí, že by mohl zemřít, mozek pro „zvládnutí“ téhle hrůzy zapojí mimořádně dobře definované strategie.

Za normálních okolností se s nepříjemným vědomím vlastní smrtelnosti vyrovnáváme pomocí celé škály různých strategií od popření přes spiritualitu a techniky mindfulness po filozofickou reflexi.

V extrémních podmínkách – jako je válka, zločin nebo násilné střety – se ale lidé napříč populací chovají zcela předvídatelně: buď za svoji záchranu bojují na život a na smrt… nebo před hrozbou utečou. Tahle reakce je známá jako „útok, nebo útěk“ a pro vojenské stratégy je mimořádně užitečné dokázat odhadnout, která z těch dvou reakcí nastane.

„Ukazuje se,“ řekla Katherine, „že útok, nebo útěk není jediná reakce mozku na strach ze smrti. Jakmile se začneme bát, že náš svět už není bezpečný, dochází k další a velmi pozvolné reakci, která trvá léta. Přičemž strach ze smrti dnes prožívá mnoho lidí.“

„Je to strach založený na dost neprůstřelné logice,“ podotkla Nagelová.

„Každý den nám média brutálně explicitním způsobem připomínají, že naše životní prostředí kolabuje, sílí hrozba jaderné války, pandemie, genocidy, na světě nepřetržitě dochází k příšerným věcem. Tohle všechno vybízí k tomu, aby nám v mozku na pozadí neustále potichu běžela metodika zvládání hrůzy – ještě ne na úrovni útoku, či útěku, spíš ve smyslu očekávání toho nejhoršího. V zásadě se dá říct, že čím děsivější je svět kolem nás, tím víc času strávíme podvědomou přípravou na smrt.“

Nagelová si nebyla jistá, kam tím Katherine míří. „A jak se připravujeme na smrt?“

„Myslím, že odpověď vás překvapí,“ řekla Katherine. „Mě aspoň překvapila. Při zkoumání vztahu mozku a vědomí vlastní smrtelnosti jsem zjistila, že zesílený strach ze smrti vyvolává stále stejnou škálu behaviorálních reakcí – a všechny jsou sobecké.“

„Prosím?“

„Strach z nás dělá sobce,“ vysvětlovala Katherine. „Čím víc se bojíme smrti, tím víc lpíme sami na sobě, na svém majetku, na svém bezpečném prostoru, na všem důvěrně známém. Začne se projevovat zvýšený nacionalismus, rasismus a náboženská nesnášenlivost. Přestaneme dbát na autority, ignorujeme společenské zvyklosti, začneme okrádat ostatní, abychom zabezpečili sebe, začneme být mnohem materialističtější. Dokonce se přestaneme chovat zodpovědně k životnímu prostředí, protože nám začne připadat, že planeta je tak jako tak ztracená a nemá smysl ji zachraňovat.“

„To je hodně znepokojivé,“ podotkla Nagelová. „Tohle jsou totiž přesně věci, které přiživují celosvětové nepokoje, terorismus, kulturní rozbroje a války.“

„Přesně tak, a právě proto má CIA tak těžkou práci. Bohužel se tím roztáčí nekonečná spirála. Čím je situace horší, tím hůř se chováme. A čím hůř se chováme, tím je situace horší.“

„A podle vás tedy tenhle vzorec pramení z lidského strachu ze smrti?“

„To není moje teorie,“ opravila ji Katherine. „To je vědecky dokázáno a je na to hora statistických důkazů nashromážděných observační analýzou, behaviorálními experimenty a vědeckými průzkumy. To nejdůležitější, k čemu tenhle výzkum dospěl, je ale zjištění, že ti, kdo se smrti z toho či onoho důvodu nebojí, mají tendenci projevovat větší benevolenci, víc přijímat ostatní, spolupracovat a starat se o životní prostředí. V zásadě to znamená, že kdybychom se všichni dokázali tohoto duševního břemene své hrůzy ze smrti zbavit…“

„Náš svět by se dramaticky zlepšil.“

„Přesně tak,“ přisvědčila Katherine. „Budu citovat velkého českého psychiatra Stanislava Grofa: ‚Odstraněním strachu ze smrti se promění způsob, jakým jedinec existuje ve světě.‘ Grof je přesvědčený, že radikální vnitřní transformace vědomí je možná naše jediná naděje, jak přežít globální krizi, kterou způsobilo západní mechanistické paradigma.“

„No, jestli je to pravda,“ prohodila Nagelová a zase si nalila kávu, „tak bychom možná měli celosvětové zásoby vody říznout nějakými léky proti úzkosti.“

Katherine se zasmála. „Nejsem si jistá, jestli je odpovědí na základní otázky existence zrovna xanax, ale naděje už nám svítá.“

Nagelová se zarazila s šálkem u rtů. „Co prosím?“

„Jak jsem psala ve svém rukopisu, věřím, že náš názor na smrt se brzy změní. Špičkoví vědci na celém světě jsou stále silněji přesvědčení, že realita vůbec nevypadá tak, jak si myslíme. Včetně provokativní myšlenky, že smrt je dost možná jen iluze, že naše vědomí fyzickou smrt přežívá a žije dál. Pokud je to pravda a pokud to můžeme dokázat, bude už za několik generací lidské myšlení vycházet z úplně jiného předpokladu – z přesvědčení, že smrt vlastně vůbec není tak děsivá…“

Katherinin hlas přetékal nadšením. „Jen si to představte. Ten hlavní, univerzální strach, ze kterého pramení tolik destruktivního lidského chování, by byl najednou pryč. Jestli se zvládneme nevyhodit do vzduchu nebo si nezničit planetu aspoň tak dlouho, než dojdeme k tomuhle posunu paradigmatu, povede se našemu druhu dost možná filozoficky překonat sebe sama a vydat se na cestu k nepředstavitelně mírumilovné budoucnosti.“

Nagelová na ni pozorně hleděla a Katherine z jejího pohledu vycítila, jak ráda by se tím nechala povzbudit navzdory všemu, co na tomhle světě viděla. „Moc doufám, že máte pravdu,“ zašeptala pak velvyslankyně.

Za okamžik se ve dveřích objevil Robert.

Nagelová vyskočila. „Jak to šlo?“

S unaveným úsměvem vešel do kanceláře. „Paní velvyslankyně, asi je čas zavolat řediteli.“

***

V Langley ve Virginii byl už podvečer, když ředitel CIA Gregory Judd ukončil dnešní druhý videohovor se svou bývalou hlavní poradkyní Heide Nagelovou.

To byla taková hloupost ji vyhodit, pomyslel si – ne proto, že mu Nagelová vyhrožovala, ale proto, že v tom, co dělala, byla zatraceně dobrá. Jen málokdo dokázal mluvit tak na rovinu jako ona. Zatímco většina právníků žije v černobílém světě, kterému vládne litera zákona, svět Nagelové byl skutečný – byla to proměnlivá a složitá krajina vykreslená v mnoha odstínech šedé.

Nagelová mu jasně, pokorně a s dávkou překvapivě srozumitelných emocí vysvětlila, jaký nečekaný vývoj nastal kolem Saši Vesny a co to nepochybně znamená pro nevyhnutelné znovuvybudování Prahu. Jako každý dobrý vyjednávač ho dovedla ke svému řešení tak, aby si myslel, že na to přišel sám.

Ředitel nebyl vědec, ale bádání CIA v oblasti lidského vědomí odhalovalo naprosto odlišnou realitu, jakou si zamlada vůbec nedokázal představit. Chápání podstaty skutečnosti naštěstí nepatřilo do popisu jeho práce – měl za úkol spíš využít její sílu tak, aby co nejlépe sloužila jeho zemi a chránila národní bezpečnost.

Tu a tam se Judd zasnil a představoval si budoucnost, kde programy, jako byl Práh, budou přinášet důkazy o vzájemném propojení všech lidských myslí a stanou se předzvěstí globální komunity, která nebude ovládaná strachem a soupeřením, ale empatií a pochopením… světa, kde se pojem národní bezpečnosti stane přežitkem.

Momentálně ho ale čekala důležitá práce.

KAPITOLA 136

Velvyslankyně Nagelová stála na asfaltu před soukromým terminálem na Letišti Václava Havla a cítila tíhu plánu, který uvedla do pohybu.

Azyl.

Bylo to správné rozhodnutí, říkala si. Jediné možné rozhodnutí.

Nedaleko od ní seděl za volantem velvyslaneckého sedanu Scott Kerble. Motor auta běžel na neutrál a kufr byl plný tašek, do kterých Saše narychlo zabalili oblečení a osobní věci. Saša sama tiše seděla na zadním sedadle, pořád ještě s pouty na rukou, a s poněkud omámeným, ale klidným výrazem si hrála se dvěma siamskými kočkami na sedadle vedle sebe.

Z hangáru se vynořil malý soukromý tryskáč a zatočil k nim. Byla to táž Cessna Citation Latitude, kterou dnes přiletěl Finch. Piloti dostali přímý rozkaz od ředitele CIA: letadlo přepraví dva pasažéry, ale oficiálně bude prázdné, cílem je letecká základna v Langley.

Žádný seznam cestujících.

Nagelová sledovala, jak letadlo roluje směrem k nim, a cítila, že řediteli Juddovi věří stále víc. Za léta u CIA se nicméně naučila, jak nebezpečná může taková víra být. Ve světě národní bezpečnosti se vztahy založené na důvěře i na té nejhlubší loajalitě naprosto běžně porušovaly, jakmile potřeby celé země převážily potřeby hrstky jejích občanů. Sloužit vyššímu dobru bylo jistě vznešené, ale Nagelová už měla v tomhle směru odpracováno.

Svoji pojistku ještě posílila tím, že si ze skladu velvyslanectví vyzvedla čtyři harddisky IronKey s 256bitovým hardwarovým šifrováním, na každý z nich stáhla video z výslechu doktorky Gessnerové a zaheslovala je šestnáctimístným kódem, který vytvořila dnes v noci a znala ho jen ona. Jeden z harddisků měla v kapse, další ve svém osobním trezoru a další už byly zapečetěné v kurýrních taškách a na cestě k jejím přátelům advokátům – jednomu v Evropě a jednomu v Americe – spolu s instrukcemi, že se mají otevřít jedině v případě, že by Nagelová předčasně zemřela nebo zmizela.

Naddimenzovaný, dvojitě zaslepený spínač mrtvého muže.

Velkou neznámou byla v téhle situaci Saša Vesna a její nezvyklý duševní stav, vzhledem k němuž se jí dalo jen těžko věřit a byla velice nepředvídatelná. Tahle mladá Ruska rozhodně potřebovala psychiatrickou péči, ale při všem, co si dosud prožila, si zasloužila i domov, přátele, bezpečí a šanci žít aspoň trochu normálním životem. Její ochranná alternativní osobnost se nad ní ujímala vlády, jen když Saše někdo ubližoval, a plán Nagelové směřoval k tomu, aby k takovým situacím vůbec nedocházelo.

Musím Saše poskytnout bezpečné útočiště, pomyslela si. Tak bezpečné, jak jen to okolnosti dovolí.

Velvyslankyně se nemohla dočkat, až Saša nasedne do letadla a zmizí z Prahy. Už ani ne za hodinu měla z německého Ramsteinu dorazit do Prahy početná jednotka amerických vojáků a pustit se do „obnovy“ místa výbuchu. Nagelová vyrozuměla, že sutiny v kráteru se nejdřív s pomocí cílených mikroexplozí rozmělní na prach, pak se zalijí betonem a na ten se položí vrstva štěrku, hlíny a nakonec travnatý koberec. Pokud půjde všechno podle plánu, budou trávníky v parku do několika týdnů vypadat, jako by se tu vůbec nic nestalo.

Pohřbít a zamést stopy, pomyslela si. Jenom hrstka lidí bude vědět, že Práh někdy existoval.

Jak tryskáč roloval blíž a blíž, Kerble vystoupil z auta a došel k Nagelové. „Slečna Vesna vypadá spokojeně, paní velvyslankyně. Mám naložit ty tašky?“

„Díky, Scotte,“ řekla Nagelová. „Moc si cením toho, že poletíte s ní – samozřejmě bude potřeba ji nějakým způsobem omezit v pohybu, dokud nebudete v cíli. Na zemi na vás bude čekat tým ředitele Judda a ujme se jí.“

„Ano, madam.“

„Ředitel mi slíbil, že u přistání bude osobně. Mohl byste mu prosím předat tohle?“ Nagelová vytáhla z kapsy zašifrovaný disk a podala ho Kerbleovi. „On už bude vědět, co to je. Řekněte mu, že je to jeden ze čtyř, a jestli si chce ověřit obsah, může mi zavolat, řeknu mu heslo.“

„Ano, madam.“ Kerble si dal harddisk do kapsy a otočil se k odchodu.

„Vlastně možná bude lepší, když mu povíte,“ rozmyslela si to Nagelová, „že to jsou první písmena každého slova v jeho oblíbeném Kissingerově citátu.“

Kerble nasadil zadumaný výraz a vydal se ke kufru pro zavazadla.

Když Nagelová kráčela k letadlu, doufala, že Robert Langdon a Katherine Solomonová cítí momentálně větší jistotu. Žádnému z nich už vůbec nic nehrozilo, zejména proto, že jeden z nejmocnějších mužů ve Spojených státech už nemohl riskovat, aby se jim cokoliv stalo. Nagelová Juddovi nastínila Katherininy úvahy o teorii zvládání strachu a o budoucnosti. Zaujalo ho to natolik, že se Nagelové zeptal, co si myslí o možnosti, že by se doktorka Solomonová připojila k projektu Práh.

To je naprostá kravina, sdělila Juddovi, i když poněkud diplomatičtějším jazykem, a připomněla mu, co všechno si Katherine ze strany CIA vytrpěla. Kromě toho se třeba rozhodne tu svoji knihu napsat znovu.

***

Ten pocit, jako by se právě probudila z hlubokého spánku a propásla něco důležitého, Saša Vesna dobře znala. Většinou ji dny, jako byl tenhle – kdy v její paměti zelo neobvykle moc prázdných míst –, hodně znervózňovaly. Teď ale byla klidná, i když si z dneška pamatovala jen pár nejasných útržků. Její vnitřní hlas, ten, kterému se časem naučila důvěřovat, jí dál šeptal, že všechno bude v pořádku… vlastně že to bude báječné.

Když se Saša před půl hodinou vynořila z husté mlhy, zjistila, že sedí na zadní sedačce vyhřátého auta, na rukou má pouta a Harry a Sally sedí v přepravce vedle ní. Auto řídil nějaký člověk v uniformě a na sedadle vedle něj seděla žena, která se jí představila jako americká velvyslankyně. Byla otočená k ní dozadu a pečlivě jí vysvětlovala, co se to s ní děje.

Pouta na rukou ani ta nečekaná společnost úplně cizích lidí Saše kupodivu vůbec nenaháněly strach. Jako kdyby byla na tenhle okamžik připravená: její vnitřní hlas ji ujišťoval, že všechno tohle se děje pro její vlastní dobro a v zájmu jejího bezpečí.

Velvyslankyně se omluvila za pouta i za spěšný odjezd a všechno jí dopodrobna vysvětlila. Saša z jejích slov chápala jen velice málo – týkalo se to šance na politický azyl, šlo o nějaká opatření ministerstva zahraničí a přelet přes mezinárodní vody –, ale vlastně jí na tom nezáleželo. Vnímala jen jedinou věc.

Poletím do Ameriky.

Hlas v hlavě na ni naléhal, ať je vděčná a spolupracuje, ale to Saše nebylo potřeba zdůrazňovat. O Americe snila už od dětství, kdy hledala útěchu v romantických filmech. Přemýšlela, jestli se někdy podívá třeba i do New Yorku a uvidí Central Park, Katz Deli a Empire State Building. Nebylo jí moc jasné, jak se to všechno seběhlo, a napadalo ji, že to možná souvisí s její svědomitou prací pro doktorku Gessnerovou. Jistá si byla jen tím, že to všechno zařídila tahle americká velvyslankyně.

Té můžu věřit, říkala si v duchu. Mám novou přítelkyni.

Teď seděla sama se svými kočkami v teple auta a čekala, až se pavučiny, které jí zastíraly mysl, rozplynou. Sledovala, jak ten mariňák nakládá její tašky do letadla, a uvědomovala si, že teď už by ji v Praze nic nečekalo. Bez Brigity tu nemá práci, nemá kde bydlet, nemá –

Najednou si vzpomněla na to další, co tu nechává – na Michaela Harrise. Vždyť jsem se s ním vůbec nerozloučila! Ale její vzpomínky na Michaela jako by se ohromujícím tempem rozpouštěly, jako kdyby to už teď byl nějaký milenec z dávné minulosti. První lásky jsou důležité, vzpomněla si na repliku z jednoho romantického filmu, protože otvírají naše srdce tomu, co teprve přijde.

Ale co má přijít? přemítala Saša a poprvé v životě ji zalil pocit, že vstupuje do světa neomezených možností. V hlavě jí zase šeptem promlouval ten tichý hlas. Neptej se na minulost, Sašo, napovídal jí. Dívej se do budoucnosti.

Ten hlas slýchala často. Podle Michaela to byla její intuice, její vyšší já, její podvědomí. Ujišťoval ji, že takový vnitřní hlas má každý, že to je část naší duše, která nám našeptává, konejší nás a vede. Hned jak se v Americe zabydlí, napíše Michaelovi dopis. A možná bude stejně nejlepší to celé nechat být. V poslední době měla pocit, jako kdyby se jejich romantický vztah chýlil ke konci.

„Slečno Vesno?“ ozvalo se zvenčí. Voják se vrátil a otevřel jí dveře. „Čekají na vás.“ Odepnul jí bezpečnostní pás a pomohl jí z auta. Pak se natáhl dovnitř a zlehka zvedl přepravku s kočkami. „Harryho a Sally odneseme na palubu taky, co říkáte?“

Vděčně kývla. „Díky, pane.“

„Říkejte mi Scotte,“ vybídl ji a s úsměvem se na ni otočil. „Poletím s vámi. Můžu vám říkat Sašo?“

„Jasně!“ vykřikla, a jak přicházeli k letadlu, cítila, jak v ní sílí nadšení. U schůdků stála osamocená velvyslankyně a očividně se chystala rozloučit.

„Seržante Kerble,“ řekla, když k ní došli, „mohl byste prosím ty krásné kočičky odnést nahoru, ať jim není zima, a pak se vrátit pro slečnu Vesnu?“

„Samozřejmě, madam,“ přikývl, vyšel s Harrym a Sally po schůdcích a zmizel v kabině letadla.

Velvyslankyně se na Sašu starostlivě zadívala. „Vím, že se to seběhlo hodně náhle a že se s tím musíte srovnat. Cítíte se dobře?“

Saša pod tím nečekaným náporem vděku, úžasu, vzrušení a nevěřícnosti skoro zavrávorala. Velvyslankyně jí několikrát slíbila, že v následujících dnech to všechno začne dávat větší smysl. Také slíbila, že za Sašou brzy do Spojených států přiletí – a ta myšlenka Sašu hluboce uklidňovala.

„Je mi… dobře,“ vypravila ze sebe. „Jenom mám všechno pořád ještě v mlze. Ale vím, že jste na mě byla strašně hodná.“ Najednou se jí do očí draly slzy. „Jak se vám jenom můžu odvděčit?“

I velvyslankyně vypadala dojatě. „Věřte mi, nebo ne, Sašo… ale už jste se mi odvděčila.“

Když se Saša rozplakala, velvyslankyně k ní přistoupila a dlouze ji sevřela v náručí. Saše to připomnělo, jak ji objímala maminka, když jí byly jen čtyři nebo pět let… než se jí to v hlavě rozbilo. Takhle ji nikdo neobjal už hodně, hodně dlouho.

KAPITOLA 137

Nad Prahou právě vyšlo zimní slunce a jeho tlumené paprsky se zatřpytily na panoramatu zasněžených věží.

Langdonovi zbývala ještě jedna nedokončená záležitost, kterou musel do odpoledního odletu vyřídit, a byl z ní jako na trní. Netušil, jak Katherine zareaguje, až jí tu citlivou situaci vysvětlí.

Už jsem jí to málem řekl, pomyslel si. Upřímně toužil se s ní podělit o to, co se stalo, ale pořád ještě nenastal ten pravý okamžik. Užij si snídani, poradil si v duchu. Ono to vyjde.

Před hodinou a půl, když si naposledy promluvili s velvyslankyní a trochu rozpačitě se rozloučili se Sašou, oba opustili budovu ambasády a na osobní doporučení Heide Nagelové ušli sotva dvacet kroků po dlážděném náměstíčku do hotelu Alchymist, aby vyzkoušeli zdejší proslavenou „snídani s proseccem“.

Hotel sídlil ve skvostně zrekonstruovaném barokním domě, na jehož velkém dvoře bylo každou zimu k vidění kluziště pod baldachýnem blikajících světýlek. Hotelová restaurace byla nápaditě dekorovaná, s rudými polstrovanými židlemi, mihotavými svícny z muranského skla a zlacenými sloupy v korintském stylu, které celé místnosti propůjčovaly vzhled scény z filmové pohádky.

Langdon a Katherine u okna s výhledem na kluziště dojedli opulentní snídani, jejímž zlatým hřebem byly fíkové knedlíčky posypané vločkami z jedlého zlata. Byli dosyta najedení, události dnešního rána měli zevrubně probrané, a tak teď jen tiše seděli, popíjeli meltu a dívali se ven na kluziště, u kterého si jakási dívka právě šněrovala brusle.

„Není to ta bruslící jeptiška?“ nadhodil Langdon v narážce na zdejší legendu, kterou jim před chvílí vyprávěl číšník – o jeptišce, která před staletími právě tady zemřela, teď se tu občas zjevovala a poklidně bruslemi vykreslovala na led obrazce.

„To nebude ona,“ podotkla Katherine, protože dívka si sundala kabát a odhalila velmi úsporný krasobruslařský kostým zdobený bílými flitry a stříbrnými korálky.

Na led vykročila navzdory profesionálnímu kostýmu poněkud nemotorně. Zvláštní, pomyslel si Langdon, když ji sledoval, jak opatrně klopýtá do středu ledové plochy. Tam se zastavila, načechrala si vlasy, vytáhla telefon a začala si fotit selfíčka.

„Záhada vyřešena,“ poznamenal Langdon. „Instagramová krasobruslařka.“

„Naše nová realita,“ přikývla Katherine.

„Nedělá ti to starosti?“ podíval se na ni. „Jak mladí lidé neustále něco vysílají do celého světa? Já to u nás v kampusu vídám každý den. Dokonce i ta nejchytřejší mládež na světě jako by se zajímala mnohem víc o online svět než o ten opravdový.“

„To je možná pravda,“ řekla a napila se melty. „Ale v první řadě to nedělají jenom mladí lidé. A za druhé bys to měl brát tak, že online svět je reálný svět.“

„Opravdový svět, kde se láska vyjadřuje emotikonem a měří se na počet lajků?“

„Roberte, když ty vidíš někoho přilepeného k telefonu, vidíš člověka, který ignoruje tenhle svět, jenže on je ve skutečnosti pohroužený do jiného světa… do světa, který je jako ten náš složený z komunit, přátel, krásy, hrůzy, lásky, konfliktů mezi správným a špatným. Všechno to tam je. Online svět se od toho našeho zas tak moc neliší… až na jeden zásadní rozdíl.“ Katherine se usmála. „Je nelokální.“

Tuhle poznámku nečekal.

„Online svět,“ pokračovala Katherine, „není připoutaný k místu, kde zrovna jsi. Obýváš ho jako mysl bez těla, nic tě v něm fyzicky neomezuje. Můžeš se bez námahy pohybovat, kam chceš, dívat se, na co chceš, interagovat s dalšími sobě podobnými.“

Takhle se Langdon na internet ještě nikdy nedíval a její perspektiva ho zaskočila i zaujala. Online jsem jen vědomí bez těla…

„Když se ztratíme ve virtuálním světě,“ pokračovala Katherine, „poddáváme se nelokálnímu zážitku, který je v mnoha ohledech podobný zážitku mimotělnímu – jsme odpoutaní, nehmotní, a přesto jsme propojení se vším ostatním. Naše filtry zeslábly, přes jediný displej můžeme na sebe vzájemně působit s celým světem a prožívat skoro cokoliv.“

Langdon si uvědomil, že Katherine má naprostou pravdu.

Dopila meltu a otřela si rty lněným ubrouskem. „Každopádně jsem o tom psala ve své knize. Je to netradiční myšlenka, ale postupem času jsem dospěla k přesvědčení, že naše současná technologická exploze je vlastně součást duchovního vývoje… je to něco jako místo, kde si můžeme trénovat existenci, ke které nakonec dospějeme úplně všichni… vědomí odpoutané od hmotného světa, a přesto propojené úplně se vším.“

Langdon v pohodlném křesle uvažoval nad Katherininými geniálními, objevnými myšlenkami.

„Všechno se to propojuje do jednoho širšího konceptu,“ pokračovala zaníceně Katherine. „Smrt není konec. Bude to chtít ještě hodně práce, ale věda neustále objevuje další a další důkazy, že za tímhle vším rozhodně něco je. Tohle je poselství, které bychom měli šířit, Roberte! Je to tajemství všech tajemství. Jen si představ, jaký to bude mít dopad na budoucnost celého lidstva.“

„A právě proto bys tu svoji knihu rozhodně měla vydat!“

Nad tou poznámkou se Katherine lehce zamračila a vrátila se zpátky do reality. Langdon zalitoval, že si tuhle myšlenku nenechal pro sebe. I tak mu udělalo radost, když se dozvěděl, že ředitel CIA prý slíbil, že se jeho organizace do případného budoucího vydání Katherininy knihy nebude plést – pod podmínkou, že Katherine odstraní pár nejcitlivějších odstavců a samozřejmě vypustí tu svoji patentovou přihlášku. Katherine na tu dobrou zprávu reagovala trochu zaraženě. Nebylo divu: to, co jí tajná služba provedla, ji pořádně rozzuřilo a z představy, že bude muset začít psát úplně znova, nebyla zrovna nadšená.

Langdon se zavrtěl: rozčilil ji, a to mu nedělalo dobře.

„Tak co,“ zkusil to tiše, „chceš se ještě před odletem podívat na Pražský hrad?“

Katherine vzhlédla. Očividně byla ráda za změnu tématu. „To každopádně. Ten večer, co jsem měla přednášku, jsem z něj neviděla skoro nic a ty jsi říkal, že katedrálu svatého Víta nesmíme vynechat.“

„Skvělé,“ řekl a natáhl se po bundě. „Odsud to je jenom kousek nahoru do kopce.“

V duchu už zase přemýšlel o úkolu, který ho právě čeká. Dělalo mu totiž starost, jak asi Katherine tu zprávu přijme.

Katherine se rozhlédla po číšníkovi. „Já bych to ráda zaplatila, Roberte, ale ztratila jsem tašku.“

„S tím si nedělej hlavu,“ usmál se. „Bylo mi řečeno, že tahle snídaně je pozornost od amerického velvyslanectví.“

***

Když z hotelu vycházeli do ranního světla, Katherine a Langdon vzhlédli k oknu velvyslanecké kanceláře, aby poděkovali aspoň zamáváním, ale v okně byla tma. Při troše štěstí to znamenalo, že Sašin odlet proběhl podle očekávání a Heide Nagelová zamířila domů do postele.

Velvyslankyně jim slíbila, že jim ráno do hotelu nechá poslat balíček s penězi na cestu, dvěma letenkami do první třídy a dvěma diplomatickými dopisy, které jim zajistí, že jejich cesta domů proběhne bez komplikací. „Vzhledem k tomu, co se odehrálo za posledních čtyřiadvacet hodin,“ řekla jim, „je to to nejmenší, co pro vás může ambasáda udělat.“

Katherine vyrazila za Langdonem tam, kde se dlážděná ulice jménem Tržiště zužovala do půvabné uličky a vinula se vzhůru k Hradu. Langdon ji vzal kolem pasu, přitáhl ji k sobě a políbil ji na tvář. Ušli sotva deset kroků, když se náhle zastavil, jako kdyby si tu procházku začal rozmýšlet.

„Ono je to na tu tvoji velebundu moc do kopce, co?“ řekla uštěpačně Katherine a zaryla prstem do jeho milované červené péřovky značky Patagonia, kterou, jak už mu několikrát sdělila, by podle ní mohl vyměnit za něco z tohoto tisíciletí.

„Ne…“ odhrnul rukáv, podíval se na hodinky s Mikymausem a zamračil se. „Jenom mě napadlo… že letíme už za pár hodin a já ještě musím vyřídit nějaké papíry, bez kterých odsud nemůžu odjet. Co kdybychom se sešli nahoře?“

„Papíry?“

„Promiň,“ omlouval se. „Já ti ještě neřekl úplně všechno, co se včera seběhlo. Byl to strašný zmatek a já bych teď potřeboval dořešit jednu úplně poslední věc.“

Katherine to dělalo tak trochu starosti, zejména když uvážila, že včera ráno nechal Robert evakuovat luxusní hotel a prchal před českou policií. „Děje se něco, Roberte? Budeme do toho muset zapojit velvyslankyni?“

„Vůbec nic se neděje,“ ujistil ji. „Přísahám.“

„Nemám jít s tebou?“

„Díky, ale nechci, aby ses o tuhle procházku připravila.“ Ukázal vzhůru uličkou. „Stojí to za to. Já skočím do taxíku, vyřídím, co potřebuju, a když půjde všechno podle plánu, možná na Hrad dorazím zároveň s tebou.“

„Jak chceš,“ kývla, ale moc ji to neuklidnilo. „Kde se sejdeme?“

Langdon chvilku přemýšlel. „U dveří se sedmi zámky.“

Katherine vytřeštila oči. „Tam jsou dveře se sedmi zámky?“

Přikývl. „Jedny z nejtajuplnějších dveří v Evropě. Až dorazíš nahoru, někoho se zeptej.“

„Roberte,“ ohradila se, „proč se nesejdeme u turistických informací jako normální lidi?“

„Protože…“ políbil ji na tvář, „…normálnost se příšerně přeceňuje.“

KAPITOLA 138

Dole se prostírala tmavá plocha oceánu a Scotta Kerblea začínala přemáhat nesmírná únava. Letadlo mířilo na západ s vycházejícím sluncem v zádech a Scott přešel do zadní části paluby, aby ještě jednou zkontroloval situaci, než si konečně zdřímne.

Saša tvrdě spala.

Kerble už jí sundal pouta a vyměnil je za jedinou obroučku, kterou byla na řetízku připoutaná za kotník ke křeslu. Taky pustil Harryho a Sally z přepravky, a tak teď obě kočky stočené do jediného chlupatého klubíčka spaly na sedadle vedle ní a jednohlasně při tom vrněly.

Kerble se vrátil ke svému sedadlu, a když si sundával sako, nahmatal flashdisk, který měl schovaný v kapse. Vytáhl ho a zadíval se na něj. Zvědavě přemýšlel, co na něm asi je, že to velvyslankyni dává tak neomezenou moc. Když si prohlížel jeho integrovanou klávesnici, vybavil si, co má říct řediteli o heslu.

První písmeno v každém slově jeho oblíbeného Kissingerova citátu.

Kerble chvilku uvažoval, pak vytáhl telefon a zeptal se ChatGPT, jestli ředitel CIA Gregory Judd v některém ze svých veřejných proslovů citoval Kissingera. Ukázalo se, že to Judd udělal vskutku mnohokrát. Byl to pokaždé týž citát a obvykle ho Judd uváděl slovy: „Jen Kissinger dokázal tak složitou pravdu shrnout do pouhých šestnácti slov.“

Země, která vyžaduje, aby její zahraniční politika byla morálně dokonalá, nikdy nedosáhne ani dokonalosti, ani bezpečí.

ZKVAJZPBMDNNADAB, přečetl si Kerble s vědomím, že teď by mohl flashdisk snadno odemknout a zjistit, jaká data se na něm skrývají. Také ale věděl, že důvěru velvyslankyně nikdy nezradí. Bez přemýšlení zasunul disk hluboko do tašky, aby ho později mohl předat řediteli.

Semper fidelis, blesklo mu hlavou, než zavřel oči a usnul.

***

Na sedačce na konci potemnělé kabiny se ze stínů vynořil Golem. Saša hluboce spala, a tak se Golem polehoučku vplížil do popředí její mysli, otevřel oči a vyhlédl z okénka. Pod sebou viděl jen černo – tu rozlehlou prázdnotu, která odděluje Starý a Nový svět.

Amerika se pro Sašu, stejně jako pro miliony jiných lidí v minulosti, měla stát novým začátkem. Druhou šancí. Konečně Golem cítil, že jeho oddanost a láska k Saše bude odměněna. Vesmír pomáhá těm, kdo ho pochopí.

I když Golemova jistota, že Saše bude v péči velvyslankyně dobře, sílila, nehodlal Sašu úplně opustit. Zatím ne. Bude dál přihlížet ze stínů a každý den se bude stahovat hlouběji, bude méně a méně patřit k jejímu životu, nakonec z něj zůstane jen tichý šepot kdesi v její mysli. Tahle představa v něm budila mírnou melancholii, ale zároveň měl pocit, že splnil úkol.

Čím méně mě bude potřebovat, tím lépe jsem jí posloužil.

Věděl sice, že je v jeho moci opustit Sašu nadobro, odpoutat se od ní a vrátit se do říše, odkud přišel, ale zároveň cítil, že nějaká jeho část bude pořád s ní… že bude její strážný anděl. Bude se zjevovat nenápadně, tak, jak se mnozí andělé zjevují – jako instinkt, reflex, tušení… jako nápomocné pošťouchnutí od zkušenější duše, která k nám promlouvá z jiného světa.

Saša bude žít tak, jak si zaslouží.

Golem, do hloubi duše spokojený, zavřel oči a dovolil sám sobě oddat se tomu nejhlubšímu spánku, jaký si dopřál za velice dlouhou dobu.

„Spokojnoj noči, milaja,“ zašeptal. Dobrou noc, má milá.

A jak usínal, jeho levá ruka se mimoděk natáhla a něžně pohladila dvě siamské kočky, které předly na sedadle vedle něj.

KAPITOLA 139

Po strmém výstupu na Hrad potřebovala Katherine chvilku, aby popadla dech, a využila ji k tomu, aby vstřebala rozměry stavby, která ležela před ní. Pražský hrad totiž vlastně není hrad, ale spíš rozlehlé opevněné město.

Podle Roberta tahle pevnost na návrší zaujímala víc než sedm hektarů a čítala čtyři paláce, dvě velké síně, vězení, zbrojnici, rezidenci prezidenta, klášter a pět různých kostelů včetně jedné z největších katedrál na světě – chrámu svatého Víta.

Když tu před dvěma dny Katherine měla přednášku, přivezlo ji sem auto a do Vladislavského sálu vešla nenápadným vchodem na jižní straně hradního areálu. Možná aby mě to tak nevyděsilo, usoudila s pohledem upřeným na ten hrozivý vstup, který teď měla před sebou.

Do vnitřního areálu Hradu se vstupovalo skrz kolosální čtyřposchoďovou budovu, kterou navíc chránila vysoká mříž zakončená ostrými špicemi. Tepanou bránu střežili dva uniformovaní vojáci s puškami v rukou. Po každé straně tohoto jediného vstupu stál svalnatý kamenný obr, zachycený ve chvíli, kdy probodává nebo kyjem tluče mnohem menšího člověka.

Nebojte, pochopila jsem, pomyslela si Katherine.

Proklouzla branou a bludištěm nádvoří a průchodů vyšla na rozlehlé dlážděné prostranství. A jakmile vykročila do tohoto otevřeného prostoru, její pohled okamžitě vyletěl do výšky a vyšplhal po fasádě budovy tak vysoké, až se jí nechtělo věřit, že se opravdu nachází uvnitř hradního komplexu.

Katedrála svatého Víta.

O téhle katedrále věděla jen to, že ji Robert považuje za architektonický skvost. Jeho nejoblíbenějším prvkem byla stometrová zvonice, ve které visel jeden z největších zvonů v Evropě – sedmnáctitunový gigant jménem Zikmund. Údajně zvonil tak hlasitě, že se rozezněl vždycky jen o Vánocích a Velikonocích z obavy, že jeho vibrace by mohly starodávnou věž poškodit.

Katherine ještě chvilku vzhlížela k ohromné zvonici a pak zamířila ke vstupu. Nemohla se dočkat, až objeví ony slavné dveře, na které se právě zeptala hlídače a které se měly nalézat v katedrále.

Dveře se sedmi zámky. Pořád ještě netušila, co to je, ale doufala, že Langdon už tam na ni bude čekat. Cesta na Hrad jí trvala déle, než předpokládala, a jestli si Langdon bral taxík, mohl by tu svoji záležitost vyřídit rychle.

Uvnitř katedrály to vypadalo přesně tak, jak si Katherine představovala – bylo to tu ohromné, zdobné a velkolepé, jako v každé jiné velké evropské katedrále, kterou navštívila. Pořád ještě žasla nad tím, jaké úsilí lidé po staletí budování podobných svatostánků všemocného a dobrotivého Boha věnovali… a to v dobách, kdy jeho věřící po milionech zabíjely epidemie, války a hladomor. Přemítala, jestli je ten jejich Bůh k lidskému utrpení lhostejný, nebo jestli ho nedokáže zastavit. I tak ale slib „věčného života“ zjevně fungoval jako neodolatelný balzám, který dokázal utišit všudypřítomný strach ze smrti.

A je to tak dodnes, pomyslela si, když kráčela do hloubi chrámu a pohledem pátrala po Langdonovi. Touhle dobou byl Svatý Vít skoro liduprázdný, a když se na ty tajemné dveře zeptala jakéhosi osamoceného turistického průvodce, ukázal jí hlavní lodí ke klenutému portálu vpravo jen kousek od středu chrámu.

„V kapli svatého Václava,“ zašeptal.

Kaple byla pustá a překrásná: byla tu podlaha z šedého mramoru a složité fresky na stěnách, které se tyčily do výšky až ke klenutému stropu. Uprostřed kaple stál jakýsi ohromný, horizontálně dělený pult vykládaný barevnými polodrahokamy a završený baldachýnem vytaženým do stříšky. Celý objekt vypadal tak nezvykle, že si Katherine musela přečíst informační tabulku.

Královský sarkofág.

Ukázalo se, že jde o hrobku proslulého „krále“, který nikdy králem nebyl: byl to laskavý kníže, ze kterého krále udělala až známá anglická koleda. Katherine s radostí četla, že přes místo posledního odpočinku „dobrého krále Václava“ se také chodí k nesmírně cenným českým korunovačním klenotům, které se uchovávají v pokladnici skryté za slavnými dveřmi se sedmi zámky.

Rychle vykročila ke dveřím, které zahlédla v rohu kaple. Šlo o masivní desku z šedého kovu, která byla ještě zesílená šikmými pásy v obou směrech. Výsledný kosočtvercový vzor byl zdobený motivem lvů ve skoku a orlic, heraldickými zvířaty českého státu. Po levé straně dveří se svisle táhla řada klíčových dírek obklopených zdobným kováním a Katherine nepřekvapilo, že jich napočítala sedm.

Rozhlédla se po prázdné kapli a s poněkud pošetilým pocitem zkusila kliku.

Zamčeno.

Po pár minutách čekání se Langdon pořád ještě neobjevil, a tak se vrátila do hlavní lodi a posadila se do lavice, aby trochu ulevila nohám. Bylo sice příjemné si odpočinout, ale také začínala mít obavy. Nestalo se mu něco?

Přiměla se myslet na něco jiného. Zvedla oči k hlavnímu oltáři, mistrovskému dílu ze špičatých zlacených mřížových věžiček tyčících se na pozadí barevných vitrážových oken. Tahle stavba byla zcela očividně ohromující lidský počin, monumentální umělecké dílo.

Dokonce i kazatelna je mistrovská práce, pomyslela si a obdivně si ji prohlížela. Impozantní šestiboká, bohatě vyřezávaná kazatelna, která se vyjímala na sloupu kousek od ní a do které se vstupovalo po elegantním spirálovitém schodišti, byla završená baldachýnem se zlacenými cheruby. Tohle vyvýšené posvátné stanoviště mělo nepochybně toho, kdo z něj promlouval, zahalit do oparu téměř božské autority.

„Tady jsi!“ ozval se hluboký hlas přes celý chrám.

Otočila se a zjistila, že Langdon, i teď zabalený do té své červené péřovky, právě vyšel z kaple a spěchá k ní. „Neviděl jsem tě tam a už jsem se bál, že jsi to vzdala,“ vysvětloval zadýchaně, když došel až k ní. „Našla jsi dveře se sedmi zámky?“

„Našla,“ přikývla. „Kupodivu byly zamčené.“

Langdon se usmál. Zjevně se mu ulevilo. „Jestli chceš, abych ti je otevřel, tak budu muset obvolat sedm lidí – prezidenta, premiéra, arcibiskupa, probošta kapituly svatého Víta, předsedu poslanecké sněmovny, předsedu senátu a primátora.“

„Ani se nebudu ptát, proč to víš, Roberte. Vyřídil jsi ty papíry?“

„Vyřídil,“ přisvědčil. „Máme všechno hotovo.“

Katherine se ulevilo. „A povíš mi, co to mělo znamenat?“

„Povím,“ přisvědčil, ale jako kdyby ho rozptylovala ta kazatelna kousek od nich. „Moment…“ Rozhlédl se po pusté katedrále a pak se zadíval zpátky na Katherine. „Zůstaň sedět – chci ti něco ukázat.“ Zamířil ke schůdkům a hbitě překročil červený provaz, kterým byly zahrazené.

„Roberte, co to –“

Mířil po vinutých schodech vzhůru. Když došel až nahoru, byla mu vidět jen hlava. Zadíval se na ohromnou Bibli, která ležela otevřená na pultíku. „Katherine, chtěl bych ti přečíst několik pasáží,“ pronesl vážným tónem. „Otevři své srdce a naslouchej.“

On mi chce číst z Bible? „Já ti nerozu–“

„Slyš!“ naléhal. „Je jisté, že tato slova poskytnou tvé duši útěchu.“

Katherine s pohledem upřeným ke kazatelně užasle sledovala, jak Robert zaujímá pózu, svléká si tu svou obří bundu, nechává ji sklouznout na zem a bere do rukou Bibli. Zřejmě jí listoval – asi hledal nějakou konkrétní pasáž.

Odkašlal si, zadíval se jí přímo do očí a opět sklopil pohled k pultíku. Pak promluvil a chrámem zazněl jeho důvěrně známý, čistý a zvučný baryton. „Bylo tedy prokázáno,“ přednášel dramaticky, „že děti dokáží vědomě prožívat už od narození, což narušuje běžnou představu, že vědomí se rozvíjí postupně.“

Cože? Katherine se v hlavě všechno pletlo. Co to říká?!

Langdon zalistoval o pár stránek dál. „Pozoruhodné je zejména to,“ pokračoval, „že jsme v umírajícím mozku nezvratně detekovali intenzivní aktivitu gama vln.“

Katherine vyskočila. Teď už přesně věděla, z čeho Robert čte. To přece není možné! Vyrazila ke kazatelně právě ve chvíli, kdy Langdon začal předčítat další kus.

„Hladina GABA,“ přednášel zpěvavě, „v okamžicích těsně před smrtí prudce poklesla, a s ní klesla i schopnost mozku odfiltrovat širší spektrum prožitků, které za normálních okolností nevnímáme.“

Katherine se s bušícím srdcem hnala nahoru po točitých schodech. „Roberte!“ vykřikla, když se nahoře u kazatelny prudce zastavila a nevěřícně zírala na tlustý štos stránek vytištěných na laserové tiskárně, který ležel na veliké Bibli. „To je můj rukopis?!“

„Vypadá to tak,“ pokrčil Robert rameny a přidal ten svůj maličko křivý úsměv, který teď už milovala.

Katherine si uvědomila, že musel mít rukopis pod bundou. „Ale…“ Stěží hledala slova. „Já myslela… že jsi ho spálil!“

„Jenom bibliografii, miláčku…“ usmíval se dál. „Zbytek rukopisu jsem schoval za nějaké staré knížky na ochozu knihovny.“

Katherine si ohromeně vybavila, jak Langdon na kovových schodech rozdělal oheň a jak se ohořelé útržky papíru snášely na podlahu pod nimi. „Ale… ono to vypadalo, že ten oheň je strašně velký.“

„To taky byl,“ přisvědčil Langdon. „Protože jsi tam měla dvaačtyřicet stránek citačních zdrojů s dvojitým řádkováním. Ale chápu – když to platí nakladatel… Každopádně jsem přihodil ještě pár prázdných pergamenových stránek z jednoho starého svazku z police. Živočišný tuk opravdu pěkně černě čoudí.“

Katherine se snažila zvládnout příval emocí, který se jí zmocnil: úlevu, vděk, nevěřícnost a taky zklamání. Takže můj rukopis se ani na chvilku neztratil?! „Proč jsi mi to neřekl?“ zeptala se. „Málem mě to zničilo!“

Langdonovi se ve tváři zračila upřímná lítost. „Věř mi, Katherine, že bych ti to býval nejradši řekl. Byla to hrůza dívat se, jak trpíš, jenže kolem byl strašný chaos. Hrozilo, že nás každou chvíli zatknou a budou vyslýchat, a já nechtěl, abys musela lhát. Bylo pro tebe mnohem bezpečnější nevědět, že rukopis existuje, dokud se všechno nevyřeší – rozhodně jsem nechtěl, aby ho zase zabavil ÚZSI nebo někdo horší.“

Katherine neuměla lhát, což věděli oba… Uvědomila si, že má nejspíš pravdu. Dezinformace klamem, pojmenovala to Nagelová. Langdon to neprozradil ani Jonasovi do telefonu.

„Snad mi to odpustíš…“ řekl prosebně. „Tohle tajemství se mi nosilo dost těžko.“

Katherine na něj chvíli s neproniknutelným výrazem hleděla, pak vykročila kupředu, objala ho a pevně se k němu přitiskla. „Vyřizoval jsi papíry… jasně.“

„Strašně důležité papíry,“ vysvětloval. „Tak důležité, že bylo škoda je spálit.“

Objala ho ještě pevněji. „Jedné věci se mi nechce věřit. Že by vážený profesor Langdon trhal stránky ze vzácné staré knihy.“

„Prázdné stránky,“ opáčil. „Ty nikomu chybět nebudou. A jak nám na přípravce říkával pan profesor Lelchuk: ,Ta pravá kniha v pravý čas vám může zachránit život.‘“

Rozesmála se. „Jsem si dost jistá, že takhle to nemyslel.“

„Nejspíš ne,“ přisvědčil Langdon a přitáhl ji k sobě ještě pevněji.

Katherine neměla tušení, jak dlouho se na kazatelně v chrámu svatého Víta objímali, když začaly vyzvánět zvony. Byla bez sebe radostí, že má zase svůj rukopis… a zároveň ji zalévaly vlny něhy k muži, kterého svírala v náručí.

„Miluju tě, Roberte Langdone,“ zašeptala. „A mrzí mě, že mi to došlo tak pozdě.“

EPILOG

Roberta Langdona probudilo víření bubnů – vzdálený rytmický zvuk virblu v bitevním tempu, který jako by vedl armádu. Když Langdon otevřel oči, naskytl se mu výhled na rozlehlý zimní park, na jehož opačné straně začínalo svítat a paprsky rozbřesku se proplétaly labyrintem mrakodrapů.

Manhattan, uvědomil si, jak se zvolna probíral. Hotel Mandarin Oriental. Padesáté druhé patro.

Bubnování pokračovalo. A ozývalo se někde blízko.

Langdon se v posteli posadil. Katherine vedle něj byla vzhůru, opírala se o loket, vlasy měla rozpuštěné a rozcuchané a šibalsky se usmívala. V ruce držela svůj nový telefon, a právě ten byl zdrojem zvuku.

„Griegova ,Ranní nálada‘ už mě omrzela,“ řekla. „Tak jsem nám přenastavila budík.“

Na vojenský pochod? Teď se ale k bubnům připojila flétna a spustila povědomou melodii. „Počkej… To je ,Bolero‘?“

Nevinně pokrčila rameny. „Možná.“

Ravelovo orchestrální mistrovské dílo bylo obecně považováno za jednu z nejerotičtějších skladeb klasické hudby, které kdy byly napsány. Říkalo se o něm, že to je ideální soundtrack k milování, a šlo o patnáct minut neustávajícího, pulzujícího rytmu, který nakonec v crescendu dospěl k orchestrálnímu fortissimu, vrcholu, o kterém recenzenti psali jako o „orgasmu v C-dur“.

„Ty jsi teda dost průhledná,“ řekl Langdon, sebral Katherine telefon, zesílil zvuk a rozpustile ji přitiskl k posteli. Dalších deset vteřin se jí díval do očí a nedělal nic, jen poslouchal duet bubnů a flétny.

„Haló, Roberte,“ nevydržela to nakonec Katherine, „co to děláš?“

„Čekám, až v osmnáctém taktu nastoupí klarinet,“ odpověděl. „Nejsem barbar.“

***

O hodinu později si Langdon a Katherine hověli v hebkých froté županech ve slunečním světle, které sem dopadalo od Central Parku, a pochutnávali si na snídani donesené pokojovou službou.

Langdonovo tělo bylo naprosto spokojené, ale jeho mysl neměla stání: nemohl se dočkat odpolední schůzky s Jonasem Faukmanem v Random House Tower.

On pořád ještě netuší, že ten rukopis máme.

Katherinina kniha, svázaná dvěma silnými gumičkami, byla uložená v bezpečí pokojového sejfu. Než odletěli z Prahy, pořídili tři kopie a tajně poslali jednu Katherine, jednu Langdonovi a jednu Jonasovi. Doufali, že nebudou potřebovat ani jednu z nich: sídlo Penguin Random House bylo jen pár bloků odsud.

„Už jsi vymyslela titul?“ zajímal se Langdon. „Jonas se bude ptát.“

Katherine k němu vzhlédla. „Myslíš název knížky? Moc jsem o tom nepřemýšlela.“

„Ptám se jen proto, že jsi v Praze řekla něco, co mi od té doby nejde z hlavy. Podle mě jsi možná přišla na dokonalý název.“

„Vážně?“

„Říkala jsi, že jestli věda dokáže, že po smrti něco existuje, je to poselství, které bychom měli šířit. Říkala jsi, že to je tajemství všech tajemství… a prohlásila jsi, že bude mít ohromný dopad na celé lidstvo.“

„To si pamatuju.“

Langdon čekal. Katherine zjevně čekala taky. „Ty to neslyšíš?“ zeptal se. „Tajemství všech tajemství. Zamysli se nad tím. Ústřední otázka tvojí knihy – co se stane po smrti? – je přesně ta záhada, o které určitě někdy uvažoval úplně každý. Je to opravdu to největší tajemství na světě.“

„Že bych z toho udělala název?“ Katherine se tvářila skepticky. „Já nevím, zní mi to trochu…“

„Jako bestseller?“ napověděl Langdon.

„Chtěla jsem říct přepísknutě.“

Zasmál se. „Jenže mně moje neselhávající intuice říká, že ve vestibulu Penguin Random House si budou muset brzy na poličkách udělat místo pro jedno klasické dílo navíc.“

Katherine se zaleskly oči. Předklonila se a zlehka ho políbila. „Děkuju, Roberte… za tolik věcí.“

Dlouho tiše seděli a sledovali čilý ruch hluboko dole pod svým oknem. Nakonec Katherine vstala a podívala se na hodinky. „Máme čtyři hodiny na to, abychom prozkoumali město,“ řekla. „Osprchuju se a pak mi můžeš začít dělat průvodce.“

„To zní dokonale,“ kývl Langdon, když mířila do koupelny. „Začneme u kostela svaté Trojice. Pak dáme katedrálu svatého Jana, pak svatého Patrika, kostel Boží milosti, klášter –“

„Roberte,“ Katherine se otočila. „Ne!“

„Já si dělám legraci, miláčku,“ řekl s úsměvem. „Nech to na mně. Přesně vím, kam tě vzít.“

***

Vyhlídková loď společnosti Circle Line proplouvala zčeřenými vodami newyorského přístavu. Na levoboku v ranním větříku ledabyle plachtil osamocený orlovec a hledal si ve vodě snídani. Na přídi se Katherine Solomonová zabořila Langdonovi pod paži a užívala si teplo jeho těla a slanou vůni čerstvého vzduchu od oceánu.

„Neuvěřitelná, co?“ zašeptal Langdon, když se blížili ke svému cíli.

To tedy ano, pomyslela si Katherine. Až takhle jsem si to nepředstavovala.

Před nimi se na svém vlastním soukromém ostrůvku do stometrové výšky hrdě tyčila ohromná postava prodchnutá a zářící téměř božskou slavnostní elegancí. Ve zvednuté pravici držela planoucí pochodeň, jejíž čtyřiadvacetikarátový plamen se třpytil v ranním slunci.

Když loď rozvířenou vodou připlula blíž, Katherine začala na měděnkou pokrytém těle sochy rozeznávat detaily – přetržené okovy na nohou v sandálech, jemně řasenou tógu, levou ruku s tabulkou, na které je uvedené datum vyhlášení nezávislosti, pevný pohled a vyrovnaný výraz… a na hlavě ten starodávný symbol, kvůli kterému ji sem Langdon vzal.

Koruna z paprsků.

Táž ostnatá svatozář, která zdobila americkou sochu Svobody, krášlila osvícené mysli už po celé věky. Sedm ostnů, každý přes tři metry dlouhý, údajně symbolizovalo paprsky osvícení, které měly vyzařovat z téhle mladé země a jejichž světlo mělo dopadat na všech sedm světadílů.

Jenže ono je to právě naopak, pomyslela si Katherine. Viděla v nich paprsky osvícení, které proudí dovnitř… proudy kultury, jazyků a myšlenek ze všech sedmi kontinentů, které se lily do tavicího kotlíku jménem Amerika. Tenhle národ totiž vznikl jako svého druhu přijímač vtahující do sebe nesourodé duše z celého světa, které sem mířily za společnou zkušeností.

Katherine hleděla k soše Svobody a jako by slyšela slabou ozvěnu milionů hlasů těch, kteří k těmhle břehům připluli, aby následovali svůj sen. Jako před mnoha generacemi i moje rodina. Její imigrantští předkové už tu samozřejmě dávno nebyli, ale Katherine si vůbec nebyla jistá, kde jsou. Zvolna se sžívala s myšlenkou, že lidské vědomí není takové, jak se dlouho věřilo. Že za našimi fyzickými prožitky – a za naším fyzickým koncem – leží něco skutečného a hlubokého.

Vítr sílil. Katherine položila Langdonovi hlavu na rameno a v mysli měla tak čisto jako už dávno ne. Vzhlédla k němu. „Tady bych s tebou chtěla zůstat napořád.“

„Taky bych chtěl,“ usmál se na ni. „Jenže ty musíš odevzdat rukopis.“

PODĚKOVÁNÍ

V první řadě chci poděkovat Jasonu Kaufmanovi – tomu nejlepšímu redaktorovi, jakého si spisovatel může přát – za jeho vypravěčskou intuici, smysl pro humor a všechny ty hodiny, které se mnou neúnavně trávil v zákopech.

Své nenahraditelné agentce Heide Langeové za desítky let obětavosti a přátelství a za to, jak zkušeně a s jakým zápalem se stará o moji kariéru po všech stránkách.

Mimořádné díky mým věrným nakladatelům Maye Mavjeeové a Billu Thomasovi za jejich neutuchající podporu a za trpělivost, kterou se mnou měli při psaní téhle knihy, a především za jejich oddanost, kreativitu a radost během redakčního procesu.

Děkuji také prvotřídnímu týmu v Doubleday a Penguin Random House, se zvláštním poděkováním reklamnímu guru Toddu Doughtymu; vynalézavým markeťačkám Heather Fainové, Judy Jacobyové, Erinn McGrathové a Abby Endlerové; skvělé redakční asistentce Lily Dondoshanskyové za pozornou práci a dobrou náladu; přepečlivé Noře Reichardové v technické redakci, a kromě ní i Vimi Santokhiové, Barbaře Richardové, Kirsten Eggartové a Casey Hamptonové; kreativním art direktorům a autorům obálky Oliveru Mundayovi a Willovi Staehleovi; nejúžasnějšímu obchodnímu týmu na světě, hlavně Beth Meisterové, Chrisi Dufaultovi, Davidu Wellerovi a Lynn Kovachové; právní expertce Claire Leonardové; IT a bezpečnostnímu týmu Chrise Harta, Toma Saala, Mikea DeMasiho a Zafara Nasira; Amandě D’Acierno z oddělení audioknih, Beth Lambethové od paperbacků, a v korporátních kancelářích pak Niharu Malaviyaovi, Jaci Updikeové a Jeffu Weberovi. Děkuji vám všem.

Můj vděk patří i mým sedmapadesáti zahraničním nakladatelům, kteří dělají všechno možné i nemožné, aby tyhle knihy dosáhly celosvětového úspěchu, a ze kterých se postupem času stala moje velká rodina rozesetá po celém světě. Obří dík také talentovanému týmu překladatelů, kteří mým knihám dokážou všude na světě vdechnout život.

Mimořádný dík patří mému českému redaktorovi a příteli Petru Onuferovi za jeho nesmírně cenné rešerše a za všemožné rady ohledně Prahy, české kultury a českého jazyka… a taky za to, že mi pomohl vidět přenádherné město pražské v opravdu mystickém světle. Děkuji také Milanu Gelnarovi a Haně Gelnarové, ředitelstvu pražského nakladatelství Argo.

Mému skvělému britskému nakladateli Billovi Scottu-Kerrovi, který je od úplných začátků a úplně prvního románu mým velkým přítelem.

Chci také vyjádřit svůj upřímný obdiv a vděk všem těm pozoruhodným lidem, kteří stojí za Institutem noetických věd. Díky za vaši důležitou práci a osvětu.

Mimořádné díky Normu Eisenovi, bývalému americkému velvyslanci v České republice, za to, jak pohostinně mě přijal, když jsem byl v Praze, a za všechny ty neuvěřitelné příběhy, které mi vyprávěl u večeře v nádherném prostředí Petschkovy vily.

V posledních šesti letech, kdy tenhle román vznikal, mi pomoc s rešeršemi ochotně nabídla celá řada vědců, historiků, kurátorů, religionistů, státních úředníků i soukromých organizací. Ani nevím, kde začít, abych všechny náležitě ocenil za velkorysost a otevřenost, s jakou se se mnou dělili o své odborné znalosti a názory.

Mé spolehlivé osobní asistentce Susan Morehouseové za její dlouholeté neochvějné přátelství a oddanost a za všechnu její nenápadnou zákulisní práci, díky které se to celé zatím nesesypalo.

Mému technicky zdatnému digitálnímu guru Alexi Canonovi za to, že se po všech stránkách stará o můj online svět (a taky že jde po hackerech rukopisů).

Týmu snů ve William Morris Endeavor – zejména Arimu, Sylvii, Conorovi, Ryanovi, Michaelovi a CJ – za tu jejich schopnost neuvěřitelné synergie.

Právnickému velikánovi Karlu Austenovi za jeho odborné znalosti a také za to, že v mé první knížce sehrál roli kryptologa Národní bezpečnostní agentury.

Všem ve firmě Sanford J. Greenburger Associates. Můj mimořádný vděk patří Iwalani Kim a Madeline Wallaceové za to, že elegantně a precizně řeší nekonečné detaily, a taky Charlesi Loffredovi, který se stará o všechno, co souvisí s čísly.

Peteru Faheymu, Philipu McCaullovi, Jennifer Rouleauové, Ginny McGrodyové, Glennu Greenfaderovi a dalším za to, jak zručně pečují o Fructus laborum.

Díky také dr. Moně Laifiové, dr. Elizabeth Klodasové, dr. Bobovi Helmovi, dr. Chadu Prusmackovi, Dennisi G. Whyteovi v MIT Plasma Science and Fusion Center, Georgie Vencimu a Charliemu Vencimu za jejich akvatickou akribii, Carlu Schwartzovi za kulinární mistrovství, mému trenérovi Evanu Schallerovi za to, že mě dokáže vytáhnout od psacího stolu a že se pořád ještě hýbu, hotelu Four Seasons Praha za jejich pohostinnost, Prague City Tourism, Karlově univerzitě, Klementinu, Carltonu Cuseovi z ochranky amerického velvyslance, neporazitelnému Emanuelovi Swedenborgovi, projektu Global Consciousness, středisku Center for Consciousness Science, Rose Schwartzové, Ericu Brownovi, Neilu Rosinimu a mému drahému zesnulému příteli Michaelu Rudellovi za to, že mi byl takovým vzorem důstojnosti a laskavosti.

Zesnulému velkému literárnímu agentovi Georgi Wieserovi za to, že mě v roce 1994 vzal na oběd a důrazně mi doporučil, abych si vzal volno od hudby… a napsal román.

Mi agradecimiento al distinguido caballero Roberto Batalla por haberme servido de guía en el paisaje costarricense.

Čtenářům první verze mé knihy Gregorymu Brownovi, Heide Langeové, Johnu Chaffeemu, Iwalani Kim, Madeline Wallaceové, Lily Dondoshanskyové a dalším. Díky za vaše včasné připomínky k tomuhle velice dlouhému rukopisu. A nehynoucí dík Rebecce, Calebovi, Hannah a Sophii Kaufmanovým, plus Olivii a Jerrymu Kaufmanovým, za léta podpory… a za to, že se mnou ochotně sdílejí mého redaktora.

Nekonečný vděk patří mým rodičům – Connie a Dickovi Brownovým –, za to, že mě naučili být věčně zvědavý a nebát se těžkých otázek.

A konečně mé snoubence Judith Pietersenové za její trpělivost, lásku a neuvěřitelně dobrou náladu v době, kdy jsem byl až po uši zabraný do téhle knihy.

ILUSTRACE POSKYTLI

richard/Adobe Stock

lalithherath/Adobe Stock

Elvira Astahova/Adobe Stock